200 
tvcnne största voro ungefärligen af V utsträckning från mån- 
kanten, och den ena hade en något lutande ställning och bestod 
likasom af två lager. Slutligen visade sig längs hela kanten, 
men nedom den stora protuberancen, en hel mängd starkt ly¬ 
sande punkter af samma beskaffenhet som de stora »lågorna», 
blott att de voro mindre och hade ett starkare hvitt sken. De 
fortforo att synas, till dess de på en gång försvunno med den 
första återkommande solstrålen. Se i fig. 5 ett försök att åter- 
gifva det hela. 
Gången af hela detta fenomen, försvinnandet på ena sidan 
och det allt starkare framträdandet på den andra af allt flera 
glänsande lågor, hvilka likasom aftäcktes för åskådaren i den 
mån månen framskred öfver solskifvan, tyckes på det bestäm¬ 
daste antyda, att de ingalunda tillhöra månen. 
De vid försvinnandet af solranden synliga lysande punk¬ 
terna visade sig icke vid dess återframträdande. 
i 
Tvenne åsigter torde i afseénde på coronans bildning isyn¬ 
nerhet hafva gjort sig gällande: den ena som anser densamma 
vara ett böjningsfenomen, tillhörande månen, och den andra, som 
anser densamma tillhöra en, den egentliga fotosferen omgifvan- 
de, tunnare luftkrets, hvilken, likasom vår egen atmosfer, upp¬ 
lyses af solen. Observationer kunna anföras, hvilka tala för 
såväl det ena som andra antagandet. Till de förra höra coro¬ 
nans delning och olika färgfördelning, till de sednare synbarhe¬ 
ten af hela månranden och coronans polarisation. 
Väl äro färgfenomen icke en nödvändig följd af böjnings- 
fenomenet, när det lysande föremålet har en större utsträck¬ 
ning; men då åskådaren befinner sig mom månens slagskugga, 
så synes äfven fenomenet böra visa sig inom och icke utom 
månranden. Dessutom då de interferensfenomen, hvilka upp¬ 
komma vid månkanten, icke förr kunna bli synliga, än de träffa 
vår atmosfer eller åskådarens öga, hvarigenom de skulle vinna 
en utsträckning jemförlig med månskuggans, så är det alldeles 
oförklarligt, huru fenomenet kan i sin helhet uppfattas af åskå- 
