224 
På den vestra månbrädden visade sig tvenne ännu märk¬ 
värdigare ljusutsprång, som under det återstående af den totala 
förmörkelsen nästan uteslutande upptogo min uppmärksamhet. 
De uppväckte hos mig föreställningen om ett brinnande gasfor¬ 
migt ämne. Färgen var oändligt klar ljust rosenröd. Det min¬ 
dre, d, af dessa utsprång lemnade straxt månbrädden och sväf- 
vade fri, lik ett meniskformigt moln, i den intensivare delen af 
coronan, kontinuerligt aflägsnande sig från månens undanskri- 
dande brädd, medan det andra utsprånget, e , som icke upp¬ 
hörde att vara i kontakt med månbrädden, genom dennes rö¬ 
relse oafbrutet framsköt och slutligen uppnådde en längd af 
omkring 2', som på detta afstånd motsvarar hela 8470 mil 
eller öfver 7 gånger jordklotets diameter. Detta sistnämnda 
utsprång var krökt och betydligt lutande mot det förra, likasom 
om de ursprungligen utgjort ett enda, som genom någon kraft 
(t. ex. en vind i solatmosferen). blifvit lutadt och deladt i tvenne. 
Utom den anförda skenbara rörelsen, som tydligen här¬ 
rörde af månens egen rörelse, och som på det mest afgörande 
sätt bevisar, att dessa utsprång tillhörde solen, hvilket jag äf- 
ven är öfvertygad om, att coronan gjorde, utom denna skenbara 
rörelse, säger jag, kunde jag icke hvarken i utsprången eller i 
coronans strålar märka den minsta förändring, oaktadt derpå 
riktad uppmärksamhet. 
Slutligen visade sig åter utefter månbrädden, omkring det 
ställe, der solens återseende väntades, ett rosenrödt lager, med 
hvilket det större utsprånget tydligt sammanhängde, och hvaraf 
det likasom utgjorde en del. Omkring 5 sekunder sednare 
eller vid 
3 A 59 m 8',2 medeltid 
gjorde den första framilande solstrålen ett ögonblickligt slut pä 
det underbara skådespelet. 
Icke heller nu förmärktes Baily’s svarta streck. Månkan¬ 
tens förlängning utom solskifvan, som straxt före totala förmör¬ 
kelsens inträde syntes, varseblef jag ej efter dess slut. Luften 
