248 
deras skötare, lågo stilla och hvilade, men reste sig och bör¬ 
jade beta, då skötaren ditkom, och fortsatte dermed under hela 
förmörkelsen. Två ettårs -kalfvar närmade sig skötaren då det 
blef fullt mörkt, liksom om de märkt någonting ovanligt. Nå¬ 
gra, en torpare tillhöriga, äldre och yngre fäkreatur , som be¬ 
tade i öppna skogen och plägade hemdrifvas om aftnarne, sågos 
då det började bli skumt, skynda hemåt; men då de under 
vägen öfverraskades af mörkret lade de sig i samlad skock. 
Då det åter blef ljust skingrades de och började beta. 
Fåren uppgåfvos hafva synts skrämda vid det annalkande 
mörkret, och delade sig i två flockar, af hvilka den ena 
tycktes vara mera skrämd, den andra betade, ehuru något »för¬ 
vildad». — Hästarna hvilade stillastående, såsom vanligt om 
eftermiddagen och började beta då förmörkelsen tilltog, liksom 
de alltid pläga göra vid skymningen. De fortsatte dermed så 
länge det var mörkt; men då solen åter sken fram började de 
springa, och återvände, efter utseendet med glädje till den 
vanliga hviloplatsen, under en stor björk, der de sedan stan¬ 
nade på vanligt sätt. •— Svinen, som vanligen plägade hem¬ 
drifvas om aftnarne, samlade sig vid en grind åt hemvägen; 
fyra årsgrisar närmade sig sköterskan, liksom oroliga, då 
mörkret blef starkast. 
Hundarne syntes föga bry sig om fenomenet, utan hvi¬ 
lade. En halfårs-gammal Rapphönshundvalp uppgick från sitt 
hviloställe sökande menniskors grannskap, der han åter lade 
sie: ned. 
o 
Skogvaktaren, som blifvit tillsagd, att under mörkret gifva 
akt på skogsdjuren, uppgaf, att Hararna icke hade börjat gå, 
såsom de annars pläga göra om aftnarne. Deremot lyckades 
han att kort före förmörkelsen stöta upp en Tjäder kull. Han 
höll den alltjemt skingrad och, emedan ungarna ännu voro »föga 
växte», lockade såväl de, som Tjäderhönan ganska lifligt, men 
då förmörkelsen blef total, upphörde lockandet å ömse sidor, 
ehuru kullen ännu var skingrad. Så snart det åter blef ljust 
började de ånyo att locka och svara hvarandra. 
