249 
Två Läderlappar [månne Nattskärror?] hade blifvit sedda 
flygande i mörkret, nära ett vattenfall invid ett berg. Då 
ljuset återkom sades de hafva synts oroliga, flugit hit och dit, 
stött mot träden och snart försvunnit. 
Kråkorna flögo under skrik, hit och dit, men hunno ej 
samla sig i flockar, såsom de pläga göra om. aftnarna. — Spar[- 
var och tättingar sökte, såsom vanligt om aftnarna, skydd 
invid trädstammarna och upphörde att qvittra, men började åter 
dermed då det blifvit ljust. Svalorna flögo vid mörkrets bör¬ 
jan oroligt hit och dit. — Vildänder uppflögo ur ån och styrde 
kosan mot skogen. — De flesta foglarna tycktes rigta sin flygt 
mot svdvest. 
Följande iakttagelser, som äro gjorda utom området för 
den totala förmörkelsen, men som icke derföre ega mindre in¬ 
tresse, anföras här såsom en egen afdelning, för att underlätta 
jemförelsen med de föregående. 
Aptekaren Landin i Motala hade anmärkt, att då för¬ 
mörkelsen nått halfva solskifvan, visade sig en mängd små- 
foglar i hans trädgård högst oroliga. »De flögo ofta tätt om¬ 
kring mitt hufvud, såsom ämnade de sätta sig och söka skydd». 
»Min åttaåriga gosse tog en vanlig sparf, som slog fast i an- 
sigtet på honom» — »och då gossen öppnade handen för att 
släppa fogeln, låg den ännu q var några minuter.» — Då ljuset 
åter blifvit något starkare flög fogeln. — Uti en löfsal, der 
några barn lekte, hade foglarna slagit ned på marken och låtit 
taga sig. *) — En Stiggalt fortfor att äta under hela tiden, och 
en Hand tycktes ej gifva akt på mörkret. 
Kapten I. 1. Hagströmer iakttog på Viby-Värsta, 3 mil 
S. V. om Örebro, under det molnen vid förmörkelsen började 
skingra sig, att när denna var störst flög en flock af Columba 
*) Detta besynnerliga förhållande anföres här, då det blifvit till Aka¬ 
demien inberättadt, men tyckes dock icke hafva kunnat omedelbart 
bero af förmörkelsen. C. S. 
XV- 
