I 
14 — 
magnetisk titanjernsand, härrörande af hyperitens förvittring. 
Denna sand har lemnat material till undersökningen. Titan- 
jernet utdrogs med magneten och underkastades sedan förnyade 
granskningar under loupen. De så renplockade titanjernkornen 
visade en egentlig vigt af 4.65. För att erfara mängden af 
jernoxidul och af jernoxid, glödgades mineralet i syrgas, tills 
vigten blef konstant, hvarefter denna vigttillökning jemfördes 
med syrehalten uti den vid analysen erhållna jernoxiden *). 
Analysen gaf: 
Titansyra . . £5.82 syrehalt 10.251 
Tennoxid . . 0.51-0.13J *’ 3 
Jernoxidul . 31.45-. . 6.98 
Jernoxid. . . 39.17 - . . 11.74 
.38 
Manganoxidul 0.56 
Kalkjord . . 0.61 
Talkjord . . 0.51 
Chromoxidul. 0.10 
Kiseljord . . 1.93 
1 00 . 66 . 
Om man, vid beredningen af detta resultat, utgår från 
det antagandet, att mineralet vore sammansatt af ett neutralt 
• • • 
jernoxidultitanat (FeTi), sammankristalliseradt med jernoxid, så 
återstår dock både jernoxidul och jernoxid, hvilka i förening 
\ 
med hvarandra såsom magneteisenstein troligen varit mekaniskt 
inblandade. Det undersökta profvet innehåller enligt ofvan- 
stående analys v. p. 85 p. c. titanjern och 1 % p. c. magne¬ 
tisk jernmalm, men ganska säkert är detta olika för olika 
stuffer. Ulfö titanhaltiga jernmalm torde således kunna anses 
*) Vid ett annat försök, der mineralet reducerades genom glödgning 
i vätgas, och der de respektive halterna af jernoxidul och jern¬ 
oxid beräknades genom jemförelse af denna vigtsförlust med sy¬ 
ret hos den vid analysen erhållna jernoxiden, utföll resultatet 
helt annorlunda. Denna olikhet har tydligen berott på den, 
enligt Ebelmens nyligen bekantgjorda försök, tifansyran tillkom¬ 
mande egenskapen, att genom glödgning i vätgas låta, åtminstone 
partiellt, reducera sig till sesqvioxidul. 
