kan icke gerna undgå iakttagelsen, men svårare är att afgöra 
huru detla sker. Ett par ganger har jag sett i en kula två 
kärnor, så nära hvarandra och i den ställning, att de väl 
kunde vara hälfter af en kärna som delat sis, men äfven 
detta förklarar icke deras fullkomliga försvinnande. Deremot, 
om man antager, att de klara kärnornas minsta delar hvarje 
gång gå ifrån hvarandra och blandas med gulans viskösa flu- 
idum, förklaras deraf hvarföre kulans hela innehåll derefter 
blir ljusare, liksom hvarföre det blir mörkare när kärnans 
minsta delar antagligen åter samla sig i midten och der små¬ 
ningom begränsas, hvarvid måhända den åter solida kärnans 
yttersta yta antar naturen af hvad man kallar en structurlös 
membran. 
Vitelli inre utvecklingsarbete består då här i en, efter 
vissa lagar periodiskt fortgående, omflyttning af dess minsta 
delar, sannolikt beroende på attraction och repulsion mellan 
dem, i förhållande till vissa punkter i vitellus. Det i det yttre 
sig tillkännagifvande resultatet af dessa omflyttningar är gulans 
delning i allt mindre och talrikare kulor, hvilken i brist på 
ett mera träffande namn ännu kallas klyfning. 
Huruvida kulorna inom hvarje stadium tilltaga i volum 
när de blifva klara och kärnlösa, aftaga när de blifva mör¬ 
kare och få kärnor kan jag ej afgöra, men efter utseendet 
bör en sådan volumförändring vara ganska ringa. 
Vitellushinnan fortfar under hela klyfningsprocessen att 
betäcka endast kulornas yttre convexa ytor. Den smyger sig 
ganska noga efter dessa, och ingår aldrig mellan kulornas 
beröringsytor. 
Fröfläckens stjelk har, som ofvan nämndes, under klyf— 
ningens sednare stadier dragit sig från den öfra polen något 
nedåt på sidan af vitellus, och sitter der qvar tills embryo 
är constituerad och börjar att röra sig, — någongång, troligen 
i anomala fall. sedan detta inträffat. På några ägg, der den, 
sannolikt nyss, var affallen, bemärktes, på den plats der den 
