49 
eller mindre stycken af andra uti leran tillfälligtvis liggande 
främmande bergarter, såsom granit, gneiss, öfvergångskalksten, 
o. d., med en sådan kraft, att man mången gång förr sön¬ 
derslår sjelfva marlekan, än man kan skilja den derifrån. Li¬ 
kaså ser man någon gång korn eller mindre stycken af fält— 
spät, qvarz, porphyr eller öfvergångskalk, dels mera löst 
kringströdda här och der på en marlekas yta (såsom Fig. 7) 
dels mera djupt deri inbäddade och i sednare fallet vanligast 
liggande i medelpunkten af marlekans contur. 
Hvad marlekornas kemiska sammansättning angår, hafva 
de visat sig bestående af mergel, hvars halt af kolsyrad kalk 
är något olika uti olika exemplar, varierande mellan 47 och 
o 
57 procent. Återstoden utgöres hos somliga endast åf lera*), 
hos somliga åter är denna lera uppblandad till större eller 
mindre qvantitet med en fin sand, som under mikroskopet 
visat sig mest bestående af qvarzpartiklar. Den lera åter, hvari 
Marlekorna ligga inbäddade håller icke spår af kolsyrad kalk, 
men är äfven den, fastän i ringa grad, inmängd med gröfre 
och finare sandkorn. Vid jemförande analyser af sjelfva Mar¬ 
lekorna och de ur dem någongång utskjutande förut omnämda 
piggarne. har jag funnit, att dessa sednare alltid innehålla en 
flera procent högre halt af kolsvrad kalk än den öfriga massan. 
Beträffande Marlekornas inre struktur och för att erhålla 
kunskap om, huru långt dessa piggar fortsatte in i den öfriga 
*) De Finska Marlekarne eller s. k. Imatrastenarne bestå enligt 
Parrot äfvenledes af mergel, men dessutom uppger han äfven 
svafvel såsom constant ingående i deras sammansättning, till v. 
p. procent, och anser han denna svafvelhalt såsom ett bland 
bevisen för deras organiska ursprung. Då han säger, att Ima¬ 
trastenarne äro så hårda, att de elda mot stål och dervid ut- 
; veckla en tydlig svafvellukt, ledes man deraf till den förmodan, 
att de hålla invext svafvelkis, hvilket han sjelf äfven tyckes an¬ 
taga, ehuru han vid det procentiska resultatets uppgörande icke 
beräknar svaflet såsom närvarande hvarken under denna eller 
någon annan förening. För öfrigt skulle man kunna fråga, huru 
svafvelkisen kunnat sönderdelas af utspädd saltsyra, som Parrot 
uti sina försök vid svaflets bestämmande användt. 
De svenska Marlekorna från Fada qvarn innehålla ingen 
svafvelkis, elda ej mot stål och utveckla ingen lukt af svafvel- 
väte hvarken med utspädd eller concentrerad saltsyra. 
