För att finnn x och y behöfves nu en eqvation til! dem 
emellan. Denna erhålles genom att med det rörliga stallet 
förkorta den gröfre strängen, till dess att denna gifver samma 
ton, som den andra, d. v. s. till dess att inga sväfningar vid 
deras samtidiga anslående mera uppkomma. Ar monochordet 
deladt i '100 delar, så erhålles häraf analogien 
x : y =100:100 — m 
hvaraf 
I 00 y= (1 00— m)x 
och slutligen med tilihjelp af den föregående eqvationen 
100 .« 
x~ - 
m 
Vid denna methods praktiska användande är det af huf- 
vudsaklig vigt, att strängarnas toner under försöket äro full^- 
komligt oföränderliga. Derföre bör man icke omcdelbarligen 
förut genom stämning ändra någondera strängens ton, eller 
man bör låta någon tid dröja emellan stämningen och försö¬ 
kets början. 
Resultatets noggranhet beror af den precision, hvarmed 
a och m kunna uppmätas. Om m består af 4 å 5 skalde¬ 
lar, som hvardera äro indelade i 10 underafdelningar, så kan 
man lätt genom ytterligare estimation få m säker på nära 
af sin absoluta storlek. Af denna orsak till fel kan således 
icke större osäkerhet uppkomma än af 1 vibration på 200. 
'Svårare är att väl uppmäta a. På ett monochord skulle 
man möjligtvis kunna under 8 å 9 sekunders tid räkna sväf- 
ningarna, och till ett antal af omkring 40. Det är svårt att 
på förhand inse, hvilken grad af säkerhet genom medium af 
många repeterade försök kan vinnas vid denna bestämmelse. 
Lik väl tviflar jag på grund af erfarenhet, att större säkerhet 
än af 1 på 50 skall kunna erhållas. 
Har man 2:ne stämgafflar, som gifva nära men icke full¬ 
komligt samma ton, så kan osäkerheten uti a mycket förmin¬ 
skas. När nemligen de vibrerande stämgafflarne ställas på 
resonans-botten höras deras toner ganska länge, så att man 
