Öfversigt af Kongl. Vetenskaps-Akademiens Förhandlingar 1872. Nöo 3. 
Stockholm. 
Manganophyll, en ny glimmerart från Pajsbergs jern- 
och manganmalmsgrufvor i Wermland. 
Af L. J. Igelström. 
[Medrleladt deii 13 Mars 1872]. 
Redan sedan flera år har mig vid en af Pajsbergsgrufvorna, 
d. s. k. Harstigsgrufvan, varit bekant en ganska vacker koppar- 
färgad glimmer, den jag i man af varieteternas olika utseende 
ansett dels för phlogopit, dels för klorit, ocli dels för en klorit 
öfverdragen med hinnor af gedigen koppar. Först denna vinter 
har jag kommit att analysera och närmare undersöka detta mi¬ 
neral samt kommit till det resultat, att det är en egen, mycket, 
starkt manganhaltig glimmerart för hvilken jag föreslår .namnet, 
manganophyll. 
Pajsbergs manganophyllen (namnet härledt från metallen 
mangan och från grek. ordet cpvXXov, blad) är vid grufvan tem- 
meligen allmän och sitter i hematit, magnetit, tephroit, hydro- 
tephroit, calcit, granat, o. s. v. Den förekommer än i spridda 
blad, än i tätt aggregerade blad och än i bladiga krvstalliniska 
massor. Färgen är från brons- till vackert kopparröd. Pulvret 
ljusrödt, men efter glödning svart. Fullkomligt löslig i saltsyra 
med lemning af kiselsyran i samma form som bladen. Lösningen 
i saltsyra vattenklar, och svagt gulaktig till följd af en mindre 
jernhalt. Lösningen ger med vätesvafla ej någon fällning. Med 
svafvelsyra synes uppkomma en liten fällning som möjligen torde 
härröra af en ringa barytjordshalt. För biåsrör med borax och 
soda ger starka manganreaktioner. Håller ej vatten, utan beror 
glödningsforlusten i min nedan anförda analys på hygroskopisk 
fuktighet. Alkaliet synes hufvudsakligen vara kali. För biåsrör 
pä kol ger ej något beslag. 
