ÖPVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1 87 2, N:0 ?. 33 
äro äfven gällande under ett vida allmännare antagande öfver 
stjernornas absoluta glans, än att denna vore densamma lios 
'alla stjernor. Redan 1849 bar Peters i Petersburger Akade¬ 
miens Bulletin bevisat att relationen (10) äger rum, äfven om 
stjernornas absoluta glans varierar emellan tvenne vilkorligt an¬ 
tagna gränser, sålunda att hvilken absolut glans som helst 
emellan desamma, är lika sannolik. Detta bevis kan likväl med 
lätthet utsträckas ända derhän, att det förblifver gällande, om 
sannolikheten för förekommande af en viss absolut glans endast 
är en funktion af denna glans. 
I denna hypotlies, och om den ifrågavarande funktionen be¬ 
tecknas med /(c), blifver antalet af stjernor med den absoluta 
glansen c, som inneslutas af tvenne sferiska ytor med radierna 
r och r + dr , 
ßf(e)r-dr 
och deras antal, hvilkas absoluta glans tillika faller emellan 
gränserna c och c — de. 
— ßf(c)r-dr . de. 
Summan af dessa afstånd blifver slutligen: 
— ßf( ( k)r ?> dr . de. 
Erinra vi oss eqvationen 
der h betyder den apparenta ljusstyrkan, så kunna vi ersätta 
de båda föregående uttrycken medelst följande, 
^— ßf(lir-f A drdh 
och 
— ßf(hr-)r 5 drdJi. 
Om nu C betecknar den största förekommande absoluta 
glansen, så är 
det största afstånd, i livilket vi kunna varseblifva en stjerna 
med en skenbar glans, som ej understiger h. Såsom ofvan, be¬ 
teckna vi äfvennu med Q n antalet af alla stjernor, som omfattas 
af de n första storleksklasserna, samt med S n summan af deras 
Öfvers. of K. Vet. Ahad. Förh. 29 Arg. K:o 7. 3 
