ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1 8 7 ' 2 , N:0 10 . 29 
lutning. För en hvar, som betraktar vårt låga småkulliga land, 
måste det förefalla nästan ofattbart, hvarifrån all den isen 
kunde liafva kommit, som ej blott skulle liafva betäckt hela 
dess yta utan nått ut i sjelfva det yttersta skärgårdsbandet, 
och huru med vårt lands lutningsförhållanden isens rörelse kun¬ 
nat vara möjlig, för att ej tala om Finland, som sjelft alldeles 
saknar alper. Dertill kom Charpentiers stora af Berzelius 
eftertryckligt framhållna*) misstag att anse åsarne för gamla 
moräner, under det att förekomsten af verkliga moräner ej ännu 
blifvit påvisad i Sverige, samt jättegrytornas skenbara vittnes- 
<* 
börd emot isteorien. Dessutom var man van att tänka sig jor¬ 
den såsöm ursprungligen glödande och sedermera långsamt af- 
svalnad, och man var derföre obenägen att emellan den ännu 
varma tertiärtiden och den nuvarande nödgas förlägga en ispe¬ 
riod, hvars orsaker man ej kunde angifva. När derjemte Europas 
mest framstående geologer vid denna tid (medlet af 1850-talet), 
såsom Lyell, Murchison, v. Buch, E. de Beaumont, Stu- 
der, Forchhammer in. fl., enhälligt förklarade sig emot gla- 
cialtorien, fastän de ej kunde förena sig öm någon annan, och 
/ 
slutligen Berzelius i vårt land bestämdt uppträdde emot den¬ 
samma, så var det fullt förklarligt, att denna teori så sent vann 
insteg hos de skandinaviska naturforskarne. Sjelf kände jag 
tyngden af alla inkasten emot en skandinavisk inlandsis så djupt, 
att det erfordrades två års isliafs- och alpresor, innan de sista 
tviflen derom gåfva vika. 
Under en resa i Schweiz 1856 greps jag emellertid så 
af likheten emellan jökelfenomenen och de omtvistade förhållan- 
a 
dena i norden, att jag ej kunde betvifla deras identitet. Annu 
voro dock moräner hos oss så okända, att när jag för en af 
vårt lands mest framstående naturforskare yttrade min afsigt 
att söka efter sådana uti närheten af Sulitelma, så betviflade 
han, att ett sådant försök skulle lyckas, men på samma gång 
yttrade han: ”finna vi en, så finna vi tusen”. Sanningen af 
detta yttrande skulle snart på ett slående sätt bekräftas. Obe- 
’) Skand. Naturf. M. 1842 sid. 66. 
