G U 
bevisa, att de meddelade försöken icke berättiga till en sådan 
slutsats. 
Matteucci anställde sina försök på följande sätt: En ljus¬ 
stråle polariserades genom reflexion och genomgick derefter en 
dubbel qvarts-skifva af Soleils konstruktion. En sådan qvarts- 
skifva består, såsom bekant är, af tvänne bredvid hvarandra 
liggande hälfter, af hvilka den ena vrider polarisationsplanet åt 
höger och den andra åt venster. Ljusstrålen genomgick der¬ 
efter den emellan polerna på en elektromagnet befintliga glas- 
parallelipipeden och upptogs slutligen af ett Nichols prisma, 
hvilket var insatt i medelpunkten af en graderad cirkel. På 
samma sätt som i ett vanligt polariskop af dylik konstruktion, 
bestämdes ljusstrålens polarisations-plan genom att vrida ana¬ 
lysören, till dess att qvarts-skifvans båda hälfter erhöllo den 
så kallade känsliga färgen (teinte de passage) och blefvo med 
hvarandra fullkomligt lika. Om analysören inställdes så, att 
qvartsskifvans båda hälfter voro lika färgade, och glasparalleli- 
pipeden derefter sammantrycktes på midten, utan att elektro- 
magneten sattes i verksamhet, så visade det sig, att qvarts¬ 
skifvans båda hälfter blefvo olika färgade, hvårföre analysören 
måste vridas åt ena eller andra sidan, för att en lika färg på 
båda hälfterna åter skulle uppkomma. Det läge hos analy¬ 
sören, för hvilket qvartsskifvorna efter glasets sammantryckande 
åter blefvo lika, må betecknas med a. Om derefter elektro- 
magneten sattes i verksamhet, så var ny vridning af analy¬ 
sören nödvändig, på det att lika färger skulle kunna uppstå. 
Det läge hos analysören, vid hvilket detta inträffade, må be¬ 
tecknas med b. Om magnetens poler derefter omvexlades, så 
måste prismat vridas åt motsatt håll till ett visst läge c på 
andra sidan om a i afseende på 6. Det befanns nu, att vin¬ 
keln emellan a och b aldrig var lika med vinkeln emellan a 
och c. Ofta var den ena af dessa vinklar dubbelt så stor som 
den andra. Det visade sig dessutom såsom konstant, att elek- 
tromagnetens vridningsförmåga var störst, om den galvaniska 
strömmen hade en sådan riktning, att magnetismen förorsakade 
