170 
Det ville sålunda synas att den svafvelsyrade aridoxiden 
och den svafvelsyrade jernoxiden ibland andra likheter, äfven 
hade den att vara isomorfa. 
Det svafvelsyrade aridoxidsaltet löstes i vatten och fälldes 
med ammoniak. Det torkade hydratet hade alldeles samma 
yttre utseende, som hvar och en känner det torkade jernoxid- 
hydratet äga, och likheten emellan de båda upphäfdes icke, 
när vattnet förjagades genom glödgning. Det gaf äfven ett 
rödt pulver, liksom jernoxiden. Vigten var ringa. Utaf 183 
grammer chromjern hade jag endast erhållit 0,O2O5 gr. aridoxid. 
Med denna qvantitet voro ej många försök att göra. En 
liten del begagnades till blåsrörsprof. Oxiden reducerades för¬ 
träffligt med soda och gaf i morteln glänsande metallflittror, 
som följde en liten magnetnål. På kolet visade sig ett hvitt 
beslag, men så ringa, att jag ej vågar med säkerhet säga, om 
det vid upphettning med spetsen af blåsrörslågan antog någon 
gul färgning. En annan liten del löstes på ett urglas i kon¬ 
centrerad saltsyra, några droppar sprit fälldes derpå, och spri¬ 
ten antändes. Ingen grön färg på lågan kunde märkas. Jag 
lemnar för öfrigt detta prof i sitt värde, då qvantiteten var 
så ytterst ringa. 
Den återstående och största delen af aridoxiden blandades 
med litet sockerkol, kolsyradt natron och svafvel, samt smäl¬ 
tes dermed i porslinsdegel. Den smälta massan, sedan öfver- 
skottet af svafvel blifvit förflygtigadt, löstes i vatten, och lös¬ 
ningen afsilades. Den öfvermättades med saltsyra och upp¬ 
värmdes till vätesvaflans förjagande, och sedan tillsattes något 
af en alunlösning, och alltsammans filtrerades. Lerjorden fäll¬ 
des med ammoniak. Denna lerjord, löst i saltsyra, försatt med 
molybdensyrad ammoniumoxid och fällningen löst i öfverskju- 
tande syra, gaf en molybdensyra, som var svagt gulaktig. Den 
alunlösning, som begagnades, var utaf en större alunkristall från 
Latorp, och dess lerjord ger med molybdensyrad ammonium¬ 
oxid ingen reaktion för fosforsyra. Det är så mycket ange- 
