195 
traditionen till stöd för sina hypotheser, framhåller Neogard 
verkliga geologiskt bevisande fakta. I 4:de kapitlet egnar han 
några särskilda paragrafer åt »landets tilltagande storlek». Han 
håller sig vid den trakt han noggrannast observerat, och säger 
derom: »Uti Östergarns Socken äro tu berg, thet ena kallas 
Kyrkjoklinten, 2000 aln. från sjön, som strecker sig någorlunda 
uti N.W.—S.O., hvilket högsta fjeli vid Kyrkjone, efter ett noga 
öfvervägande med quadranten, yfves 54 alnar öfver sjön. Ther 
gent emot uti norr längs med hafvet ligger thet andra berget, 
benämt Grogarn. Af then trackten emellan thessa tu bergen ifrå 
Katthammarsvik til Sandviken består mest hela Östergarns soc¬ 
ken, men har fordom ofelbart warit med vvattn öfvertäckt och 
sjelfwa sjön ther haft sitt stadiga tillhåll, tå thet senare ber¬ 
get, med östra sjökanten har varit en omsluten holme, hvilket 
jag förmenar kunna bevisas med följande skjäl: 1) Ändalångs 
under kyrkjoklinten strecker sig then wanliga aurburgen eller 
örbackar som nu gjöra bergfoten och är intet annat än stenör, 
them sjön fordom har upvräkt och upkastat. 2) Ther nedan- 
före öfver alt under en torf eller swartmylla af 5 till 8 tums 
tjocklek, wisar sig rena, fina och hwita sjösanden af några al¬ 
nars djup. Dock är ej rådeligit uträkna tidzens längd efter 
thenna swartmvllan emedan then så mycket tilltager. — — 
3) Uti samma sand finnas the vanliga små sjöskal af ostron och 
musslor the ther ock uppe i sjelfva hårda berget syns pelrifi- 
cerade 1 ); 4) På then wattugirige åhrstiden höst och wår be¬ 
söker vvattnet sitt förra hemvist, ty thet står tå öfwer hela 
Widangen (är en allmen widtbegripen eng) ändalångz mellan 
bergen, uti djupaste delden, par 100 alnar i bredd, såsom en 
sjö och forsar ut i hafwet på båda endar, söder och norr, så 
att man ej kan gå torrskodd ther öfwer, utan på the ther til 
lagda spangar och stenar». — Härefter söker han göra en be¬ 
räkning om huru högt vattnet fordom stigit, och kommer till det 
') I de sandiga åkrar, som höra under prestgården träffas här ännu 
vid dikesgräfning Östersjö-musslor, samt lager af ett mörkt ämne, 
likt det man finner efter förruttnade Fucus-arter. 
