m 
och å andra dem, som man finner hos ljus och värme, som 
utstrålar från en okristalliserad yta i sned riktning eller från 
en kristalliserad med olika elasticitetsaxlar i en riktning vin- 
kelrät mot strålningsytan. I alla dessa fall skulle nemligen 
strålen visa sig mer eller mindre polariserad. 
För att pröfva riktigheten af denna förutsättning har jag 
experimenterat med följande kristaller: Bergkristall, Turmalin, 
Fältspat och Gips. 
Kristallen fästades vid en messingshylsa och upphettades 
medelst en spritlampa. Emellan den strålande ytan och ther- 
momultiplicatorn insattes en polarisationsapparat bestående af 
trenne glimmerblad, infattade på ett sådant sätt, att de 
kunde kringvridas under konstant vinkel med den genomgående 
strålen, och deras principal-sektion sålunda successivt inställas 
på de tvenne af kristallens elasticitets-axlar i thermiskt hän¬ 
seende, hvilka lågo i den strålande ytan. 
Försöken med Bergkristall, Turmalin och Fältspat visade 
emellertid icke någon skillnad i intensitet för den ena eller 
andra ställningen af glimmern; hvaraf äfven följer att det ge¬ 
nomgående värmet icke visade märkbara spår af polarisation. 
Detta förhållande vore sålunda i strid med den gjorda förut¬ 
sättningen, att hos en kristall med olika elasticitets-axlar mo- 
leculernas vibrationshastighet äfven är olika i olika riktningar, 
men granskar man saken närmare och sammanhåller den med 
hvad redan blifvit anfördt om dessa kristallers absorptionsfor- 
måga, så skola vi komma till ett motsatt resultat. 
X 
Turmalin t. ex. absorberar nästan helt och hållet den or¬ 
dinära strålen, ty på denna egenskap beror, som bekant är, 
dess användning som polarisations-apparat; upphettar man nu 
en sådan kristall och etherpartiklarne derigenom försättas i rö¬ 
relse, så måste de vibrationer, som motsvara den ordinära strå¬ 
len, absorberas starkare än den andra strålens vibrationer. Då 
nu vid värmestrålningen från en yta äfven de undre lagren 
till en viss djuplek deltaga i strålningen, så måste detta djup 
