159 
vara större för de vibrationer, som motsvara den extraordinära 
strålen, och deras intensitet till Följe deraf äfven större. 
Skall icke desto mindre, såsom försöken visat, intensiteten 
vara lika hos strålen, antingen polarisations-apparatens princi¬ 
pala sektion sammanfaller med ena eller andra elasticitets-axeln, 
så måste moleculernas vibrationshastighet vara större i den rikt¬ 
ning, som sammanfaller med den ordinära strålens ether-vibra- 
tioner, och således ett mindre djup compenseras genom större 
amplituder. 
Det kan sålunda anses på experimentell väg bevisadt att 
i allmänhet vibrationshastigheten icke är lika i alla riktnin- 
gar hos en kristall med olika elasticitets-axlar *). 
Af det anförda följer visserligen, att vibrationerna hafva 
större intensitet i en viss riktning än i en annan; men icke 
om denna riktning sammanfaller med största ledningsförmågan 
eller icke, hvilket åter beror på den difinition, man gifver på 
polarisationsplanet. 
Antager man, att största vibrationshastigheten sammanfaller 
med axeln for största ledningsförmågan, och att t. ex. partik- 
larne beskrifva kroklinier, till formen lika med de isothermer, 
man enligt Senarmonts method erhåller, så är i och med det¬ 
samma frågan om polarisationsplanet afgjord, och man erhåller, 
att etherpartiklarnes vibrationer ske i rät vinkel med polarisa¬ 
tionsplanet. 
Utom de nyss anförda kristallerna gjordes äfven försök 
med gips; men som det resultat jag dervid erhöll skiljer sig 
ifrån det föregående, så vill jag något närmare redogöra för 
detsamma. 
Liksom i det föregående blef glimmerapparaten inställd så, 
att dess principala section inföll successivt med linierna för 
gipsens största och minsta ledningsförmåga för värmet. Resul- 
*) I stället för olika vibrationsamplituder kunde man äfven antaga 
oscillationerna lika intensiva men i stället tänka sig dem mera 
hopträngda i en viss riktning eller också båda fallen samtidigt. 
Jemför Dove i P. A. LXXI. 
V 
