tigt å aflägsna jordar, där betor aldrig förr vuxit, som midt uti de 
af betkultur sedan åratal tätt upptagna betdistrikten, och huru vinner 
sjukdomen år efter år ökad terräng? Man vill gärna förklara svampens 
fortkomst på det enda sättet, att det första sjukdomsutbrottet på den 
nya grödan är att direkt härleda från svampens föregående höst ut¬ 
vecklade vintersporer, hvilka fortlefvat dels i det gamla betfältets ytliga 
jordlager dels å ytan af de betor, som gömmas vintern öfver att utsättas 
nästa vår för fröskörd. 
Tala månne gjorda iakttagelser för detta fortkomstsätt såsom det 
enda i naturen förekommande? Näppeligen! Tänker man på de egent¬ 
liga, gamla betodlingsdistrikten, hvarest förhållandena äro mest gynn¬ 
samma för svampens fortkomst och afstånden mellan de olika årens 
betskiften utgöra allenast ett eller annat hundratal meter, så kan man 
tycka, att i betraktande af den oändliga massa vintersporer, som 
måste förutsättas inblandade i det gamla betfältets jord, det ej skall 
behöfva dröja länge, förrän det nya sjukdomsutbrottet visar sig såsom 
skålrost (Aecidium) å det nya betfältet. Möjligheten af ett sådant 
uppkomstsätt är också experimentelt ådagalagd redan för omkring 
25 år sedan af den engelske svampforskaren C. B. Plowright 1 . 
Den 20 mars 1885 lades rostiga, öfvervintrade, döda stambitar af 
vild Beta maritima på tvänne späda betplantor, med den påföljd att 
å plantorna framträdde den 21 april skålrost och snart därpå äfven 
sommarrost (Uredo). Men huru ser det då i verkligheten ut på våren 
och försommaren å våra betfält? Så vidt mig är bekant, stå de 
uppväxande betplantorna i regel rena till långt fram på 
sommaren, ännu ut i augusti månad, och när sjukdomen då 
omsider kommer, så bryter den med ens fram såsom som- 
marrost, utan föregående skålroststadium. 
Tänker man åter på de sporer, som tilläfventyrs befinna sig å betor, 
gömda vintern öfver för fröafvel nästa år. såsom källa till det nya 
sjukdomsutbrottet, så möta flera omständigheter, som måste reducera 
betydelsen af denna sjuk dom skälla. Produktionen af betfrö bedrifves 
numera nästan uteslutande af ett fåtal specialister å enstaka platser, 
livilket gör det orimligt att uti öfvervintrade sporer å de på våren 
utsatta, till fröskörd afsedda betorna se en faktor af verklig betydelse 
för svampens fortkomst. Men icke nog härmed! Det vill synas, 
som skulle skålroststadiet af denna svampart vara en sällsynt 
företeelse. År 1889 omtalar Plowright, att han i trakten af King’s 
Lynn (Norfolk, England) mycket sällan funnit detta stadium i fria 
naturen. -Det hade skett allenast en gång, i april 1885, då detsamma 
uppträdt å vild Beta maritima. Och så sent som år 1906 säger 
Australiens förnämste rostsvampkännare Mc Alpine 2 , att uti Australien, 
ehuru svampen där är »mycket vanlig», skålroststadiet »sällan iaktta- 
1 C. B. Plowright, A Monograph of the British Uredineae and Ustilagineae. Lon¬ 
don, 1889, s. 127. 
2 D. Mc Alpine, The Rusts of Australia. Melborne, 1906, s. 84. 
