”Det lättaste sättet att erhålla ruthenium är följande. 
Man stöter osmium-iridium i tackjernsmortel till finaste pul¬ 
ver, utdrager ur detta allt afrifvet jern med saltsyra, blan¬ 
dar pulvret sedan med koksalt och upphettar i en ström 
af chlorgas. Lösningen i vatten af chlorföreningen försättes 
med litet ammoniak (vid ringare qvantiteter endast med några 
droppar) och uppvärmes; då faller en svart, voluminös, slem- 
mig oxid, som innehåller rutheniumoxid, blandad med os- 
miumoxid, hvilken bör mycket väl uttvättas. Den behandlas 
sedan i en retort med kungsvatten, så länge, den ger någon 
o 
osmiumsyra. Återstoden i retorten, efter syrans slutliga af- 
destillering, glödgas i sälfverdegel med kali och salpeter en 
half timme; den glödgade massan upplöses i vatten, som hål¬ 
les så kallt, som möjligt. Lösningen slås i en fiaska, som 
korkas och lemnas i några timmars hvila, till dess den klar¬ 
nat. Dervid afsätter sig ganska litet ruthenoxid, som kan 
vara smittad af iridiumoxid. Den klara iösningan afdrages 
med häfvare och försättes försigtigt med salpetersyra, hvar¬ 
vid kolsyregas, som kalit upptagit under bränningen, och syr¬ 
gas från rufhensyran samtidigt utvecklas och ett sammetsvart 
pulver faller, som är ren ruthen-bioxid, Hu. Den qvarhåller 
någon gång litet salpetersyra. Har man tillsatt förmycket sal¬ 
petersyra, så löses litet af oxiden deri med gröngul färg, 
men utfälles lätt genom tillsats af ammoniak och lindrig upp¬ 
värmning, hvarvid vätskan blir färglös.” 
”Sedan jag närmare studerat föreningarna af iridium och 
ruthenium, blir det mig sannolikt, att det af Eder beskrifna 
röda iridium-dubbelsalfet, 3KG1 + Ir€l 3 , egentligen är ett ru- 
thensalt. Jag slutar detta deraf, att detta salt aldrig kunnat 
erhållas af rent iridium, men alltid fås på det af Eder upp- 
gifna sätt ur det med ruthenium blandade iridium, som er¬ 
hall es efter äldre föreskrifter af osmium-iridium. Den ur sal¬ 
tet utfällda oxiden har jag funnit förhålla sig, såsom en icke 
ren ruthenoxid/’ 
