302 
förra representeras genom talen 3, 9, 27, 81, men enligt 
den sednare genom 3, 13, 55, 233, så att fördelen af den 
sednare metoden blir desto mera öfvervägande, ju längre 
operationen fortsattes. 
Hvad Hr Svanbergs kalkyl till bekommande af största 
effekten, angår, kan jag icke underlåta att anmärka följande. 
Då a är den ursprungliga elektriciteten hos A y samt cl och ß 
bindnings-coéfficienterna mellan A och B , C och D , antager 
Hr Svanberg, s. 102, att den i C bundna elektriciteten efter 
första öfverflyttningen blir cl ß a , och efter x öfverflyttningar 
x cl ß a. Detta är icke riktigt, så vida man tillägger ß ett 
värde, som afviker från enheten. Af samma skäl, hvarfÖre 
elektriciteten i D icke kan binda en med sin egen lika stor 
mängd motsatt elektricitet i C , kan den bundna elektriciteten 
i C icke binda lika stor mängd tillbaka i D. Häraf följer, 
att D, och således äfven B måste hålla fri elektricitet, men 
då den elektricitet, som till följe häraf qvarstadnar i B , icke 
kan binda någon i C , är klart, att den bundna elektriciteten 
i C, efter första öfverflyttningen, är mindre än cl ß a. Kallar 
y 
man densamma y, så blir —— hela elektricitetsmängden i D 9 
ß 
och —ßy den elektricitet, hvilken y binder tillbaka i D. 
y (i — ß 2 )v 
Den fria elektriciteten i D är således —- —-f/3y =---—, 
ß ß 
men då B och D äro metalliskt förenade, måste' de hålla 
(i— ß 2 )y 
lika mängd fri elektricitet, och således uttrycker 
ß 
äfven den fria elektriciteten i B. Emedan summan af elek- 
tricitetsmängderna i B , D och E är — a a, så blir, då ytan 
, , . 2(1— ß 2 )y 
af E antages mycket ringa, — ctct\- -- den bundna 
ß 
elektriciteten i B, hvaraf uppkommer eqvalionen 
2(1 -ß 2 )y 
—■ -— — ßy. 
ß J 
