303 
ct ß a 
Häraf erhålles y — -, hvilket värde är mindre an 
J 2~ß* 
ctßci, emedan ß, och ännu mera ß 2 är <1, och således 
2—j3 2 >l. Nedsättes A , och B vidröres, försvinner all fri 
elektricitet i B och Z>, och — cta bindes åter i B . Upp¬ 
lyftes A åter, är — (cia+ßy') summan af elektricitetsmängderna 
i B och D. Kallar man derföre den elektricitet, som bindes 
i C , efter andra öfverflyttningen, y, så erhålles på sarnma 
sätt som förut y r =(cta+ßy)x 
-,3 2 
På samma sätt blir, ef- 
r 
ter tredje öfverflyttningen y" — (aa+ßy') X --- o, s. v. Inför 
2 ß 
man successivt i dessa espressioner värdena på y, y &c ., 
och kallar den i C efter oändligt antal öfverflyltningar bundna 
elektriciteten F, så erhålles 
r= 
ctß a 
ß< 
ß 1 
+ 
4 - • • 
2 — ß 2 \ 2 — ß 2 ( 2 — ß 2 y ( 2 — ß 2 y 
Serien inom parenthesen är, som man ser, geometrisk 
aßa 
och aftagande. Summeras den, erhålles Y— - 
hvil- 
2(1 ß 2 ) 
ket värde på den bundna elektriciteten i C är den gräns, 
hvaröfver man icke kan komma vid repeterade öfverflyttningar. 
Cavallo anmärker också vid sin multiplikator, att förstärk¬ 
ningen efter högst 30 till 40 öfverflyttningar icke kunde drif- 
vas längre, ehuruväl Cavallos sätt att öfverflytta elektricite¬ 
ten är fördelaktigare än Hr Svanbergs. 
Hr Svanbergs instrument till förstärkande af kontakts¬ 
elektriciteten har naturligtvis samma fel, som Bennets och 
Nicholsons. Begagnas glasskifvor att åtskilja metallskifvorna, 
förekommes visserligen elektricitetens öfvergång, och förstärk¬ 
ningen kan drifvas vida längre, men härigenom blir instru¬ 
mentet i hög grad osäkert, och knappast användbart, när 
fråga är om att förstärka den svaga elektricitet, som upp¬ 
kommer genom kontakten mellan ledare. Vid en undersökning, 
