bekommer man, vid mycket lag temperatur, en färglös och 
glasartad massa; men då denna afdunstning sker vid en hö¬ 
gre temperatur, fås en hvit och postlinslik eller matt och 
jordartad massa. Höjer man temperaturen till glödgning, så 
bortgår flussyra utur båda dessa massor, men, efter utseende 
mest ifrån den glasartade. De härvid quarblifvande metall¬ 
syrorna antaga aldrig vid högre temperatur en så intensivt 
gul färg, som den, hvilken fås genom glödgning af hydratet, 
hvilket efter all sannolikhet härrör deraf, att de uti flussyra 
förut lösta syror återstå efter upphettning uti ett porösare 
tillstånd, än hvad som i andra händelsen eger rum. 
5. Det under en längre tid uttvättade fugtiga hydratet lö¬ 
ses blott ofullständigt af såväl saltsyra som svafvelsyra. 
6. Genom smältning med surt svafvelsyradt kali (hvaruti 
metallsyrorna fullständigt lösas) erhålles efter afsvalning en 
hvit men icke kristallinisk saltmassa, vid hvars behandling 
med varmt vatten metallsyrorna återstå i förening med svaf¬ 
velsyra i form af en hvit slemartad massa. Uti den affilt— 
rerade lösningen uppstår icke någon fällning hvarken genom 
utspädning med vatten eller genom kokning. Uttvättar man 
de svafvelsyrade metallsyrorna med vatten, så förlora de 
dervid en betydlig del af deras svafvelsyra, men detta sker 
fullständigt först medelst ammoniak eller genom torkning och 
glödgning. 
7. De ännu fugtiga svafvelsyrade metallsyrorna lösas uti 
en stor qvantitet koncentrerad svafvelsyra. 
8. Om det fugtiga hydratet behandlas med zink och salt¬ 
syra på det bekanta sättet, så bekommer man icke någon 
blå lösning, men hydratet sjelft antager en blå färg, som 
efter en tid blir så mörk att det nästan blir svart. På 
samma sätt förhålla sig de svafvelsyrade metallsyrorna. An¬ 
vänder man vid dessa försök utspädd svafvelsyra eller en 
blandning af svafvelsyra och saltsyra i stället för blott salt¬ 
syra, så uppkommer en smaltzblå lösning. 
