9. Smälter man metallsyrorna med kolsyradt natron och 
behandlar massan med vatten, så löser sig så mycket mindre 
af det metallsyra.de natronet, ju mindre vatten man användt, 
samt mera deraf, ju rikare lösningen är på det i öfverskott 
tillsatta kolsyrade natronet. Det metallsvrade natronet löses 
o tr 
äfven af mycket vatten likväl alltid blott till en del. 
\ 0. Sammansmältas metallsyrorna med kaustikt kali och 
behandlar man den smälta massan med vatten, så får man 
en klar lösning såväl vid användande af litet, som af myc¬ 
ket vatten. 
I I. Sätter man saltsyra i öfverskott till en lösning af 
metallsyradt alkali, så fälles en del af syran såsom hydrat, 
under det att en annan del löses i en opaliserande vätska. 
1 %. Uti denna vätska åstadkommer galläppletinktur en 
mörk orangefärgad fällning. Samma färg antager det fugtiga 
hydratet eller den fugtiga svafvelsyrade föreningen, då den 
öfvergjutes med galläppletinktur. 
IS. Igenom metallsyrornas sammansmältning med kisel— 
syra och kolsyradt alkali samt den smälta massans behand¬ 
ling med vatten, bekommer man en vätska, hvilken, ehuru- 
väl den håller upplöst såväl kiselsyra som metallsvror, likväl 
icke fälles vid öfvermättning med saltsyra. Men tillsättes 
derefter ammoniak i öfverskott, så uppstår en ganska betyd¬ 
lig gelatinös fällning, bestående af en blandning utaf kisel— 
svrans och metallsvrornas hvdrater. Närvaro af kiselsvra 
tl O v O 
förhindrar således här metallsyrornas afskiljande medelst 
saltsyra. 
\ 4. För biåsröret företer metallsyrornas blandning ett 
förhållande, som temligen nära öfverenstämmer med en 
blandning af niobsvra och pelopsyra. Jag anförer här icke 
de små skiljaktigheter, hvilka härvid förefinnas, emedan 
jag har skäl att anse de af mig beredda syror icke vara 
fullkomligt fria ifrån främmande inblandningar. Denna om¬ 
ständighet förklarar hvarföre jag icke blott på kol, utan äfven 
