92 
aldrig, naar man ikke tirrer dem stærkt. I saa Fald yttrer 
deres Vrede sig ved en høiere Summen. At de imidlertid 
ere hævngjerrige for tilføiet Overlast, har jeg havt Leilighed 
til at bemærke. Naar man slaaer med Haanden efter Bier, 
kan man være sikker paa at blive stukket, og de glemme 
ikke i lang Tid den, der har fornærmet dem. Jeg vilde en 
Dag forsøge, hvorledes Humlerne opførte sig under samme 
Forhold, og gav en, der snurrede mig omkring Ansigtet, et 
lille Slag med Loupen. Den tørnede imod Ruden, og den 
Lyd, den gav fra sig, syntes at røbe høi Grad af Bestyrtelse. 
Efter i nogen Tid at have snurret mod Ruden, blev den 
siddende ganske ubevægelig i over et Qvarteer, saa at jeg 
troede, den vilde til at døe. Imidlertid havde jeg gjentaget 
det med flere og tilsyneladende med samme for mig lidet 
farefulde Udfald, men alle disse Humler begyndte, da de kom 
lidt til sig selv, at søge ind paa mig, og kun ved at dække 
mig bag et Brædt, med hvilket jeg samtidig smækkede dem 
ud af Vinduet, lykkedes det mig at undgaae Stik. Imidlertid 
havde jeg atter sat mig til at betragte Reden, da den først 
trufne Humle pludselig styrtede løs paa mig og ind i Skjægget, 
hvorfra jeg dog hurtigt tik den strøget bort og reddede mig 
ved iilsom Flugt — den eneste Gang, jeg maatte forlade 
Reden. 
Om Humlerne saaledes som Bierne og Hvepserne holde 
Vagt om Natten udenfor Reden, tør jeg ikke afgjøre. Enkelte 
Nætter saae jeg een, stundom to Humler patrouillere rundt 
om Kassen, men andre Nætter ingen, saa at det vel er troligt, 
at de første kun have været vildfarende. 
Det Tidsrum, der udfordres for Humlerne til at gjennem- 
gaae de forskjellige Trin i Udviklingen, har jeg forsømt at 
iagttage, væsentlig fordi jeg stod i den Formening, at dette 
var tilstrækkelig undersøgt. Det er at formode, at det er 
forskjelligt for Dronningerne, Hannerne og Arbeiderne. For- 
haabentlig vil jeg ad Aare kunne give yderligere Oplysninger. 
