139 
Og spørge vi nu endelig, om ikke den Vei, som de 
tvende Forfattere søgte at bane, for det givne Tilfælde aab- 
nede en lysere Udsigt end det begrændsede Standpunkt, 
Linné velbevidst indskrænkede sig til, saa maae vi jo vist- 
nok svare bejaende; men det er lige saa vist, at den selv 
ved ringe videnskabelig Færdsel vilde blive opkjørt og bund- 
los. Den- anatomiske Karakteer, som Linné bragte i An- 
vendelse, bliver her den mest holdbare. Det Morphologiske 
er overordentlig bevægeligt. Snart er et heelt Komplex af 
Axedele og Blade, snart et eneste Blad, til andre Tider kun 
en Deel af Bladet, en Bladflig, Substrat for Vedtorndannel- 
sen, og selv det, der til Slutningen skulde binde Læsset, 
Stedforholdet, svigter og lader os i Stikken, maaskee netop 
der, hvor Afgjørelsen var mest ønskelig. Vi ville navnlig 
ikke kunne undlade at see, at naar vi træffe Vedtorne paa 
Bladet, og her mener jeg især paa Bladets Flader, saa ville 
de i Almindelighed være fordeelte saaledes, at Decandolle og 
Link vilde have kaldt dem »spredte«. Men netop i dette 
Forfatternes Udtryk for Stillingsforholdet er deres Udgangs- 
punkt, opgivet som uholdbart; thi vi staae jo her just, hvor 
vi ifølge Stedets Ubestemmelige skulde have med en Bark- 
torn at gjøre. Linné har følt dette, har indseet , at Ana- 
lysen snart maatte sprede, hvad der burde være samlet. 
Han greb Typen, fixerede den ved dens mest gjennemgaaende 
og lettest udtalelige Karakteer, og lod Fremtiden om at 
maale dens Afskygninger og jævne Overgangene. Eet var ham 
det ene Fornødne: han vilde bringe Orden i det Kaos, han 
modtog, han skulde skabe Udgangspunkter, han maatte af- 
pæle Veien, hegne om det Spæde, rokke det Stivnede, 
fængsle det Flygtige. Her var ikke Tid eller Sted for det 
Uklare, det Tvivlsomme, det Dobbelte. Han undgik det. 
Og dog troer jeg, at Linné, ved sin Tro paa fast Orden 
gjennem alt Liv, glædede sig i Anelsen om, at selv de til- 
syneladende mest »spredte« og uberegnelige Barktorne for en 
sidste Betragtning skulde vise sig som stedbundne , og at 
Tydeliggjørelsens Blomst: »ja endog alle Eders Hovedhaar ere 
talte«, skulde kunne sees som naturhistorisk Sandhed. 
