167 
3. Harpalus griseus Pz. 
Danm. El. 130. 5. 
Ved Siden af al ydre Lighed mellem disse to Arter 
træder der dog saamange smaa Forskjelliglieder frem, naar 
man sammenligner større Rækker af aldeles rene, hele og vel 
opstillede Stykker, at man ikke vil kunne forvexle dem, naar 
man forst har deres Billede vel inde. Et skarpt Mærke 
mellem dem er det, at Bugen hos H. ruficornis er næsten 
glat langsad Midten, hos H. griseus derimod« ligeligt, jævnt, 
og tillige noget grovere, punkteret overalt. Da Forryggens 
Midte er glattere hos denne sidste, faaer den tillige et mere 
glindsende Udseende. Den er fremdeles i Gjennemsnit kun 
halvt saa stor, og endog uden Hensyn dertil langt finere 
bygget i alle sine Dele, hvilket især bliver ioinefaldende, 
naar man sammenligner den med meget smaa Stykker af H. 
ruficornis. Dens Mellemskinnebeen ere, skjøndt i ringe Grad, 
dog tydeligt noget mere buede, og Vingedækkerne ere bagtil 
svagere indbugtede. Dens Farve er lysere bruun, Benene 
langt blegere , Forryggens Sidekanter altid , Baghjørnerne 
næsten altid, gjennemskinnende rødlige. 
Ogsaa i Forekomst og Levemaade bestaaer der en frem- 
trædende Modsætning imellem dem. H. ruficornis er hos os, som 
overalt i Europa, næst H. æneus den almindeligste og mest 
udbredte Art i hele Slægten. Den lever paa enhver Slags 
Jordbund, i Vaadt og Tørt, og er een af de faa Arter, som 
ere hyppige paa Agerjord. Den samler sig undertiden i 
millionviis paa Strandbredder, naar frisk Tang er kastet op 
af Havet. 
H. griseus er derimod indskrænket til Sandegne ; den er, 
skjøndt temmelig vidt udbredt, især paa Øerne, dog meget 
lokal, og samles sjeldent i større Mængde uden paa enkelte 
sandede Kyststrækninger, saasom paa Bornholm og Falster, 
men flyver da ogs.aa stundom i større Antal fra disse ned 
paa Havstokken, for at søge Næring i den opkastede Tang. 
H. ruficornis flyver ofte omkring i lune Sommernætter, 
og lokkes da undertiden ind ad aabentstaaende Vinduer i op- 
