174 
forhold i Europa og Asien maa ansees som en af vor Faunas 
interessanteste Harpaler. 
Benenes Farve vexler noget hos vore danske Exemplarer. 
Hos nogle ere de eensfarvet rodgule, hos de fleste ere Laa- 
rene begbrune og Skinnebenene da enten heelt røde eller 
rode med sorte Spidser, og Fødderne enten heelt røde eller 
røde med sort yderste Led, eller ganske sorte. De ganske 
rodbenede Exemplarer har jeg kun fundet paa Bakkerne 
langs Vendsyssels Ostkyst og Bornholms Vest- og Sydkyst. 
b. Prothorax anterius angnstior, foveis basalibvs sublævibus. 
Mentum dente medio prominente. 
Gruus- og Sandarter, med stor europæisk Udbredelse. 
a. Elytra puncto interstitiali impressa. 
11. Harpalus tardus F. 
Danm. El. 139. 13. 
Paa sandede og grusede Steder over hele Landet, men 
aldrig i stor Mængde, skjøndt den maa kaldes almindelig. 
12. HARPALUS FUSCEPALPIS. 
Stunn IV. 66- 37. tab. 88. fig. B. 
Dej. Spec. IV. 373- 148. 
Sort, Oversiden med blaaligt Metalskær, Antennernes Bodled 
redt; Forryggen fortil smallere, dens Forhjerner afkortede og bredt 
afrundede, dens Baghjørner næsten rette. — 3f Lin. 
Det blaae Skær er mest fremtrædende paa Dækvingerne 
og ved Roden og Siderne af Forryggen; dennes Sidekanter' 
gjennemskinnende rødbruunlige; Palperne rustrøde, Leddene 
bruunlige ved Roden; Antennernes andet Led rustrødt, med 
bruunlig Midte, de øvrige Led brune, med rødlige Spidser; 
Undersiden sort, Trochanterne og Skinnebenene begbrune, 
Fødder og Sporer rustbrune. Omridset elliptisk, næsten lige- 
ligt tilspidset fra Midten forefter og bagtil, Oversidens Hvæl- 
ving langt høiere end hos H. tardus. Forryggen fortil bredt 
og svagt indbuet, Forhjørnerne mindre fremspringende end 
hos nogen af vore andre Arter, men stærkt nedhvælvede, 
hvorved hele Forryggen bliver lidt afsmalnet forefter; bagtil 
