337 
Er Hunnen derimod skudt, kan man et Par Timer eller noget 
mere derefter vente at finde Hannen paa Reden; men her 
maa man være forsigtigere ; thi den holder baade mindre fast, 
og flyver hurtigt, naar den forlader Reden. Kan man ikke 
komme til at skyde nogen af de Gamle paa et Sted, hvor 
man plages af Hønsehøgen, vil man allerede opnaae ikke saa 
lidt ved at tage Æggene fra dem; thi Hannen bliver saa 
nærgaaende, som den ofte er, fordi den skal føde den langt 
større Hun under Rugningen, og i den første Tid Ungerne 
med. Efterat Ungerne ere voxede noget til, ernæres de af 
begge de Gamle, der da fristes til at forgribe sig paa de 
tamme Fugle; senere er det især de voxne Unger, der røve 
i Hønsegaarden (i den rugende Huns Kro har jeg kun fundet 
Brudstykker af mindre Fugle). Men har man taget Æggene 
een Gang, lægger Hunnen i Regelen ikke mere detAar, men 
dog stundom. Den 23de April 1859 skjød jeg feil af en 
Hun i Ulvskoven og fratog den derpaa dens fire Æg, der 
alle vare befrugtede; den 25de Mai havde den lagt igjen, 
men kun to Æg, der vare meget mindre end de første, og 
af hvilke det ene var ubefrugtet. Man vil altsaa ved at 
borttage dens Æg i ethvert Tilfælde betydeligt indskrænke 
dens Formerelse. 
Da jeg første Gang besøgte Oxholm Skov, hørte jeg paa 
Veien et Par Hønsehøge, der vedbleve at skrige, snart den 
ene alene, snart begge paa een Gang. Et Par Timer der- 
efter kom jeg ud i Skoven og hørte da Fuglene endnu skrige. 
Forundret over denne Adfærd gik jeg efter Lyden og fandt 
uden Vanskelighed en temmelig lavtstaaende Rede, der ved 
de paa Kvistene siddende Duun viste sig at være brugt. 
Hunnen var næsten ikke til at jage af Reden. Jeg steg op 
i den, rullede de fire Æg ind i et Tørklæde, og bandt det 
om Halsen, saaledes at Æggene fik Plads i Nakken (en Me- 
thode til at bringe Æg uskadte ned, jeg særdeles vil an- 
befale). Nu fik jeg en Forklaring over Fuglenes paafaldende 
Adfærd: jeg hørte Ungerne pibe i Æggene, og det var aaben- 
bart disse Toner, der have glædet Forældrene og aflokket 
dem høie og vedvarende Glædesraab. Jeg har senere lagt 
