25 
litsatt för frost tväniie gånger, dels den 29 och 30 maj, dels den 
4 juni. 
För övrigt är att märka, att så ofta upprepade och efter symp¬ 
tomen att döma svåra froster, som vid Sickelsjö borde ha förekom¬ 
mit, dock hade så begränsad utbredning på åkern. På havrefältet 
vid Järnäs 1917 var det som nämnt endast vissa fläckar, där sjuk¬ 
domen förekom. Såsom synes av plankartan över försöken och för 
Övrigt redan i det föregående påpekats, uppträdde även 1918 gulspets- 
sjukan på starkt begränsade fläckar. Att jordmånens olika beskaffen¬ 
het däremot spelat en viktig roll vid sjukdomens uppträdande, kan 
säkerligen icke bestridas. Den näringsfattiga jorden kunde väl för¬ 
orsaka, att i växterna befintliga lösningar av såväl oorganiska som 
organiska ämnen voro ytterligt starkt utspädda, varigenom växterna 
kunnat vara mycket känsliga även för en temperalur, som höll sig 
vid omkring +0°. Verkliga frostskador torde det väl knappast kunnat 
vara tal om, men väl kan det tänkas, att plötslig sänkning av tem¬ 
peraturen hämmat näringsupptagandet genom rötterna, men att av- 
dunstningen på grund av blåst varit livlig, särskildt från de yngre 
bladen i toppen. Fenomenet skulle därför måhända enklast förklaras 
genom för stark avdunstning. Det gäller då närmast att söka be¬ 
svara frågan: 
Kan torka under försommaren hava framkallat gulspetssjukan? 
Försomrarna 1917 och 1918 utmärkte sig som bekant genom in¬ 
tensiv torka, ej sällan, särskilt sistnämnda år, i förening med stark 
blåst, och man kunde därför tänka sig, att sjukdomen ifråga vore 
ett torkfenomen. Även skador genom torka å sädesslagen påminna 
nämligen ofta om den i det föregående skildrade sjukdomen. 
Under juni 1917 var jag i tillfälle att på det försöksfält, som 
tillhör Centralanstaltens botaniska avdelning, ganska noggrannt följa 
torkans inflytande, i synnerhet å höstvetet, och i början av juli samma 
år gjorde jag en studieresa till Öland just för att ytterligare lära känna 
de sjukdomssymptom, som åtfölja långvarig torka. Ö 
Vid Experimentalfältet förhöllo sig olika vetesorter ganska olika 
gent emot torkan. Särskilt de s. k. Thulevetena ledo ganska svårt 
av densamma, under det att t. ex. det tidiga Michigan bronce- 
vetet icke visade några andra torkfenomen, än att strå och slidor 
samt åtminstone basen av övre blad blevo starkt violetta; men å 
andra sidan företedde även den senaste sort, som jag odlade, näm¬ 
ligen kottevetet, icke några som helst symptom, framkallade av torka. 
Hos Thulevetena hade i allmänhet de tvänne övre bladen spetsarna 
gula, hoprullade och nedböjda. Vid midsommartid var det ofta en¬ 
dast det tredje bladet uppifrån, som var friskt, d. v. s. helt och 
hållet grönt, de nedre bladen voro mer eller mindre gulfläckiga. 
9 Eknst Henning, Några anteckningar om växtligheten på södra Öland sommaren 
1917. Svenskt Land, N:o 6, 1918. 
