5 
rekommenderades t. o. m. endast kalkbetning 1 ). Man prövade emeller¬ 
tid på denna tid även andra betningsmedel såsom ammoniak, urin, citron¬ 
saft och kopparvitriollösning. Särskilt kopparvitriollösningen tog fart, 
sedan fransmannen Prévost i början på 1800-talet visat, att sotsporer 
ej, grodde i kopparvitriollösning; man fick ju därigenom en verklig för¬ 
klaring till kopparvitriolens obestridliga betydelse som betningsmedel, 
och sedan den tiden har detta ämne varit använt och användes ännu 
i dag för betning mot sot. Metoderna för dess användning hava dock 
växlat och växla ännu i dag. 
Vid 1800-talets mitt företog Julius Kuhn nya försök med koppar- 
vitriol och ansåg sig hava visat, att efter betning i 0,5 °/o lösning under 
14 timmar sporerna av stinkbrand (stinksot) helt och hållet förlorat sin 
grobarhet, varför han rekommenderade vitriolens användning i denna 
koncentration under nämnda tid. Nobbe, frökontrollens skapare, påvi¬ 
sade emellertid (1872), alt vetets groningsenergi och i viss mån även 
dess grobarhet skadades genom denna metod. Kuhn föreslog sedermera 
en efterbetning av utsädet i kalkvatten för att neutralisera kopparvitri¬ 
olens skadliga inverkningar. 
En annan modifikation av kopparvitriolbetningen infördes av ungra¬ 
ren Linhart. Han använde 1 °/o-lösning, men betningstiden inskränktes 
till 5 min., under vilken tid utsädet då och då skulle röras om och 
uppflytande brandkorn och sotpulver avskummas. Denna förenklade 
metod, som lämnat mycket goda resultat, hade dessutom de fördelarna, 
att själva betningen gick fort, och att vetet just därigenom led obetydlig 
skada av betningsvätskan; tillika gick utsädets torkning så hastigt, att 
sådden kunde företagas nära nog omedelbart efter betningen, 
Dobnell-Smith (Agric. Gaz. of N. S. Wales 1915, Ref. Zeitschr. f. 
Pflanzenkr. 1916) rekommenderar användning av 1,5 °/o kopparvitriol under 
3 min. och därefter efterbetning i kalkmjölk lika lång tid såsom den 
hästa metoden. Weiss (Zeitschr. f. Pflanzenkr. 1918) föreslår att först skölja 
utsädet i vatten genom flitig omrörning med t. ex. en kvast ocli där¬ 
under avskumma brandkorn och sporer samt först sedermera företaga 
den egentliga betningen. Genom denna metod kan man dock icke före¬ 
komma de med betning i vissa fall förenade riskerna. 
Som en modifikation av kopparvitriolbetningen kan också nämnas 
användningen av bordeaux-vätska såsom betningsmedel, såsom på sin 
tid amerikanarna Kellerman och Swingle 1890 förordade. Eliuru man 
även genom denna vätska kan bekämpa sotet, så har den dock på grund 
av sin besvärlighet åtminstone under de sista 15 åren ej haft någon an¬ 
vändning i den stora praktiken. 
Kopparvitriolen fick emellertid i sista decenniet på 1800-talet en svår 
konkurrent i formalinet. 1895 hade nämligen tysken Geuther påvisat. 
- r 
! ) Hollrung. Landw. Jahrb. 1897. 
2 
