10 
visa tydligt, icke blott att skålroststadiet fanns i Sverige på 1700- 
talet, utan angiva också, att svartrostens andra utvecklingsstadier 
(Uredo och Puccinia) vid den tiden måste ha förekommit i landet. 
Den enda rostart emellertid, som Linné omnämner ännu i 12:te 
upplagan av Systema Naturce (1767) är den av honom ursprungligen 
å Tussilago iakttagna skålrosten, som han kallar Lycoperdon epi- 
phyllum (Species plantarum 1753). Troligt är, att han iakttagit skål¬ 
ros tfonner på blad av flera slags fanerogamer, men hänfört alla till 
samma art. Det är väl föga antagligt, att Linné hört talas om den 
misstanken, att Berberis var en farlig granne till sädesåkrarna, en 
misstanke, som dock redan 1660 framkallade en lagbestämmelse i 
Rouen i Frankrike om Berberisbuskens utrotning och en liknande 
bestämmelse i Massachusets i N. Amerika 1755. 
Efter vad jag kunnat finna, var det först genom Retzii Flora 
oeconomica (1806), som svenska allmänheten blev bekant med skål¬ 
rosten å Berberis samt Berberisbuskens skadlighet i närheten av sä¬ 
desåkrarna. I nämnda arbete (sid. 414) yttras följande: »Så nyttig 
därför denna buske är i andra hänseenden, så angeläget är det att 
avlägsna den ifrån åkergärden, och så skadelig är den att använda 
i levande häckar omkring eller nära intill sädesfält.» Av ett annat 
arbete av Retzius 1 framgår, att Berberisrosten var allmän i början 
på 1800-talet. »Det är sällsynt nog — säger han — att finna en 
Berberisbuske utan att färre eller flera av dess löv äro med sådana 
rostfläckar mer eller mindre besatta.» Detta förhållande gäller väl 
huvudsakligen Skåne. Även i detta arbete varnar han föi" att odla 
Berberis i häckar nära åkerfälten. Däremot betonas, att den bör få 
stå kvar i trädgårdar, skogsparker, omkring ängar och dylika ställen, 
och att den ej, såsom på ett och annat ställe skett i Tyskland, bör 
helt och liållef utrotas. Skålrosten å Berberis identifierar han med 
den ovan nämnda, av Linné beskrivna Lycoperdon epiphyllum. 
Enligt » Getreideroste'» 2 (1896) p. 27 var skålrost å Berberis i 
Norrland känd i Hälsingland (Ramsjö) och vid Brunflo nära Östersund. 
Längre norrut var Berberisrosten vid den tiden ej känd. Enligt J. 
Vleugel ] är skålrost å Berberis allmän i Umeå-trakten. Genom de 
upplysningar, jag lyckats erhålla, har det emellertid visat sig, att 
skålrost a Berberis utmed norrländska kusten kan förekomma ännu 
vid Luleå. D:r Eländer har nämligen meddelat, att han åtminstone 
4 år å rad, senast 1913, sett skålrost å Berberis i Luleå. Dessa 
bägge fyndorter äro de enda nya för övre Norrland (efter 1896), som 
jag f. n. lyckats få kännedom om. Antagligt är väl, att skålrosten 
å Berberis finnes utefter hela norrländska kusten, där Berberis odlas. 
A. J. Retzius: Botanico-oeconomisk avhandling om Berberisbuskens nytta och 
skada. Lund 1807. 
Eriksson u. Henning: D|e Getreideroste, ilire Gescliichte und Natur sowie Mass- 
regeln gegen dieselben. 
J. V leugel : Bidrag till kännedomen om Umeåtraktens Svampflora. Svensk 
Botanisk Tidskrift, 1908, sid. 320. 
