JO 
Vad är att göra? 
Den frågan har ofta både muntligen och skriftligen ställts till mig: 
huru skall man kunna förekomma en sådan olycka ett annat år? 
*/ 
Det rätta svaret på denna fråga torde jordbrukaren ofta nog själv 
givit mig, då han varit i tillfälle att visa mig under vilka förhål¬ 
landen skadan på hans åkrar först uppträdt, och varest den därför 
varit störst. Ej sällan har han då medgivit, att det icke är en lämp¬ 
lig jord för vetet, som han använd t. Ofta har det dock sagts, att 
på samma jord flera gånger förut erhållits mycket vackra veteskördar. 
Det har likväl med all sannolikhet icke varit under sådana år, då 
väderleksförhållandena varit så pinande för vetet som under åren 
1915 och 1918. 
En anmärkningsvärd företeelse är, att rågen med mycket få un¬ 
dantag stått sig mycket bra på samma slags jord, där vetet förstörts 
t. o. m. i alldeles omedelbar närhet till vetet, och att i de fall. då 
rågplantor tillfälligtvis varit inblandade bland de sjuka veteplantorna, 
de förra i allmänhet varit normalt utvecklade, om ock de varit mer 
eller mindre starkt violetta på blad och slidor och stundom dåligt 
matade (»skåriga») i axen. Att sjukdomen kan hava kommit från 
rågen synes mig därför föga troligt. Men väl giva dessa förhål¬ 
landen anvisning om, att en stor del av de i år av slidsjukan angripna 
veteåkrarne bättre passa för råg åtminstone i de fall, då läget ej är 
frostländt. Rågen är ju på grund av sin tidiga axgång mera känslig 
för senfrost än vetet. 
Landtmannen bör därför noggrannt teckna sig till minnes, på vilka 
åkrar vetet i år och 1915 varit angripna av slidsjukan samt helst 
genom en kartskiss markera de delar av åkrarne, där vetet tidigast 
skadades. Antingen bör jorden å dessa delar förbättras och göras 
mera lämplig för veteodling, eller ock böra sådana åkrar besås med råg. 
Skall vete sås på lättard jordar, bör det hava ett mot storm skyddat 
läge. Av det ovan anförda framgår, att man även bör använda tidigt 
axgående vetesorter och ej så för tidigt. 
Vilket samband råder mellan dvärgstritens uppträdande och 
nu skildrade förhållanden? 
Svaret på denna fråga kan jag visserligen icke avgiva, men jag 
tillåter mig framhålla några s}mpunkter, som kunna giva anledning 
till fortsatta studier. Att striten och andra skadeinsekter bidragit 
att förvärra den skada, som torkan och för vetet olämplig jordmån 
utövat, har jag redan i det föregående framhållit. Men varför har 
skadan först framträdt på lätt uttorkande jordar? 
Det är bekant, att bär å sådana buskar och örter, som växa på 
torr jord i soligt läge bli sötare än sådana, som växa på fuktiga 
och skuggiga lokaler. Under torrperioder har det varken lyckats 
% 
