14 
så stor, som man tidigare hade haft anledning att vänta. I alla hän¬ 
delser bör man icke avmeja vetet tidigt på sommaren av den grund, 
att bladen lysa gula av gulrost, såsom stundom inträffat. 
Andra yttre omständigheter, som befordra rostangrepp. 
Utom klimatiska förhållanden spela otvivelaktigt läge och jordmån 
mången gång en viktig roll ifråga om intensiteten i en gulrosthärjning. 
Jordbrukaren har nog ej sällan lagt märke till, att olika åkrar på samma 
egendom kunna förete olika grad av skada genom gulrost, även om sam¬ 
ma vetesorter odlas å dem, och även om jordens behandling, sånings- 
tid o. s. v. varit så lika som möjligt. 
Givetvis skola sådana lägen, där dagg och dimmor uppstå och länge 
bli stående, gynna rosten, dess groning och spridning. Men i sådana 
lägen kunna sädesslagen också bli mera mottagliga än i öppna lägen, 
där sol och luft obehindrat få verka. Man behöver ju blott erinra sig, 
vilken svag byggnad, som växter i starkt beskuggade lägen erhålla. Det 
är nämligen att märka, att växternas inre egenskaper, såväl deras ana¬ 
tomiska byggnad som deras kemiska sammansättning kunna vara mycket 
växlande allt efter olika yttre förhållanden, då många växtarter hava 
stor förmåga att tillpassa sig efter omgivningen. Jag vill härvid endast 
erinra om, huru olika blad av smultron, bok m. fl. växter äro byggda, 
alltefter som de växa i soligt eller skuggigt läge, och att kalihalten 
i askan efter rödklöver kan växla mellan 9 och 50 %. Den tanken 
måste därför ligga nära, att genom dylika förändringar i växternas ana¬ 
tomiska byggnad och kemiska sammansättning även mottagligheten eller 
motståndskraften mot sjukdomar av varjehanda slag skall kunna variera; 
man känner ju redan genom Lidforss’ undersökningar, huru hög socker- 
halt hos vintergröna örter på hösten är ett godt skydd mot frosten. 1 ) 
I själva verket föreligga icke så få uppgifter i litteraturen häröver 
från olika länder. Sorauer har i sin ovannämnda sammanställning 1909 
sammanfört dessa uppgifter ifråga om sädesrosten och kommit till den 
uppfattningen, såsom redan förut Hiltner uttalat, att rostsjukdomen är 
en dispositionssjukdom. De flesta av Sorauer sammanförda data grunda 
sig emellertid icke på jämförande, försök utan utgöra spridda erfaren- 
o 
heter från olika år och olika platser. Åtskilliga gjorda påståenden åter¬ 
komma emellertid så ofta,, att man ju kan ha anledning antaga, att de 
innehålla en viss kärna av allmängiltighet, såsom t. ex. att god tillgång 
på kali och fosforsyra gör sädesslagen mindre mottagliga för rost, och 
att riklig kvävetillgång däremot gör dem disponerade. Se Z. f. Pflh- 
krankh. 1909, sid. 263). 
En synnerligen förtjänstfull sammanställning över dispositionsfrågans 
nuvarande läge har sedermera gjorts av Molz (Zeitschrift fur Pflanzen- 
J ) Bengt Lidforss, Die wintergriine Flora, Lund 1907. 
