15 
zuchtung 1917), där uppmärksamhet även ägnats åt gödslingens betydelse, 
och där föregående litteratur är anförd. Jag får därför hänvisa den 
intresserade till detta arbete. En del gödslingsförsök, jag själv utfört, 
hava ej givit något bestämt resultat, åtminstone delvis beroende därpå, 
att de år, då sådana försök blivit lagda, ingen egentlig gulrosthärjning 
inträffat. Jag har därför icke på grund av egna försök kunnat bilda 
mig ett bestämt omdöme i frågan. På Lantbruksakademiens i Poppel- 
dorf vid Bonn försöksfält var jag emellertid i slutet av juni 1911 i till¬ 
fälle att se, i huru olika grad gulrosten härjade å Göttinger-Squarehead- 
vete efter olika gödsling. En ogödslad parcell samt en sådan, som icke 
lått kali, voro vida mer angripna av gulrosten än de övriga. 
Engelsmannen Spinks (Journ. ol Agric. S. 1913) anser sig genom löi- 
sök hava ådagalagt, att kali motverkar och rik kvävegödsling gynnar 
rosten, och att t. ex. hos vetesorten Browick graden av rostskada sam¬ 
manhänger med den olika mängd kväve, som jorden erhållit. 
Italienaren Comes har i ett utförligt arbete av 1914 redogjort för sädes¬ 
slagens disposition för rost, ett arbete, som jag känner endast genom ett 
referat i Zeitschr. f. Pflanzenkrankh. 1916. Enligt detta referat rekom¬ 
menderas för att förhindra rostresistensens tillbakagång gödsling med 
fosforsyra och undvikande av riklig kvävegödsling. 
Hiltner framhåller (Pr. Bl. f. Pffanzenbau u. Pff.-scliutz 1914), att 
råg, som var starkt gödslad med tomasfosfat, och vete, som gödslats med 
superfosfat, förblevo fria från gulrost, under det att vete, som gödslats 
med chilesalt, var starkt angripet. 
Åt denna fråga har under senare tid uppmärksamhet ägnats även 
av Muller och Molz (1917) i samband med deras redogörelse för gul¬ 
rostens uppträdande å vete i provinsen Sachsen 1914 och 1916. De 
stödja sig på landtbrukarnas uppgifter och komma till det resultatet, att 
tillgången på kali och fosforsyra höja motståndskraften, men däremot 
svnes kvävegödslingens betydelse såsom disponerande lör gulrosten mera 
osäker. I sammanhang härmed må nämnas, att i Bayern 1904 och i 
Sachsen 1916 gulrosten uppgives hava gjort mer skada på lätt och torr 
jord än på styv och fuktig; undernäring skulle därför disponera lör 
gulrostens angrepp. Härmed skulle sammanhänga, att vete efter klöver 
och luzern skulle lida betydligt av gulrosten, emedan jordens fuktighets- 
förråd blivit uttömda, under det att sockerbetor såsom förfrukt till vete 
vore lämpligare, då under betåret genom jordens djupkultur joidens 
vattenbehov bättre bleve reglerat — detta enligt Muller och Molz. Denna 
fråga behöver ju emellertid ytterligare prövas. 
Olika vetesorters disposition för och resistens mot gulrost. 
I »Getreideroste» (sid. 326) finnes en historik över denna fråga under 
framhållande av de brister, som måste vidlada äldre uppgifter i detla 
