12 
a. 1. Att försöka ustaka bestämda gränser i Botaniskt afseende 
för ett område, så inskränkt som detta, vore ett fåfängt, ja 
nästan omöjligt arbete. Ty inom en så liten rymd får vextlig- 
heten mycket sällan och det endast under högst gynnsamma för¬ 
hållanden ett så egendomligt utseende, att landet med stöd deraf 
skarpt skulle afskilja sig och lätt kunna begränsas från andra 
omgifvande. Dessutom kommer här ännu den omständighet till 
att, såsom äfven i Flora Karelica påpekas, don Nyländska vege¬ 
tationen småningom öfvergår i den Karelska, så att man icke 
kan säga, hvar den ena slutar eller den andra börjar. Detsamma 
ehuru kanske i mindre grad inträffar äfven med vegetationen 
norrut mot Tavastland. Derigenom komma begränsningarne na¬ 
turligtvis att blifva mera geografiska än botaniska, och gäller det 
här således blott att utsöka de relativt bästa. Stödande mig derpå 
att bergsträckningar åstadkomma mer ingripande förändringar i 
vegetationen än floder, skulle jag föredraga de gamla gränserna 
för Nyland såsom landskap framför de nya för länet, emedan de 
förra till största delen åtfölja loppet af bergsryggar, de sednare 
åter åtminstone mot öster utgöras af en flod, neml. Kymmene-elf. 
Sålunda skulle norra gränsen bildas af den bergsträckning, som, 
utgående från Maanselkäs Karelska arm i trakten norr om Ladoga, 
stryker åt sydvest öfver Willmanstrand och Luumäki, genom mel¬ 
lersta delen af Walkiala och södra delen af Iittis samt längs 
\ 
Elimä och Orihmattila socknars nordligaste sidor; den östra 
skulle åter bildas af den gren, som, utgående från den nyss 
nämde i nejden af Kiurula i Walkiala sockens sydöstra hörn, 
sträcker sig rakt söderut genom Sippola kapell och Wekkelax 
socken samt uppnår kusten öster om Fredrikshamn vid Mänty- 
lax pass. 
Hela denna del af Nyland uppnår sin ansenligaste höjd, 
nemligen 400—500 fot, i nordligaste delen, der åsen stryker 
fram, och sänker sig sedan småningom mot hafvet sålunda att 
