I sprogets fonetiske utviklingshistorie er vi ute av stand 
til at iagtta selve utviklingen. Det eneste som er tilgjængelig for 
direkte observation er stadiet, og det er bare gjennem sammen¬ 
ligning av de forskjellige stadier at vi kan slutte os til arten av 
de forandringer som har foregaat. 
Stadiet er altsaa det eneste reelle. Det gjælder fonetikken 
som sproget i det hele. Nu er det vel kjendt at ethvert sprogs 
lydlære paa stadiet, da det altsaa er tilgjængelig for direkte 
observation, danner et system. Vil man derfor slutte sig til 
arten av de fonetiske forandringer, er det klart at man maa ha 
systemet og dets natur vel paa det rene. Uten dette er det 
umulig at forstaa den indre sammenhæng i forandringene. 
Ethvert sprog har saaledes sit fonetiske system. Dette system 
er helt og likevegtig, selv om disse ord ikke maa tages i mate¬ 
matisk forstand. Systemet er ganske anderledes smidig. Det 
kan være mere eller mindre harmonisk, mere eller mindre 
konsekvent. Ydre forhold kan faa utviklingen til at stanse paa 
halvveien, saa systemet viser mere eller mindre mangel paa 
symmetri. Det har litet at si. Systemet er der allikevel, og det 
ligger i sakens natur. Sproget er et socialt meddelelsesmiddel 
for menneskelig samkvem og tankevirksomhet, og det vikle være 
ubrukelig som saadant hvis det ikke var behersket av et fast 
system. I enkelte tilfælder kan dette system ganske visst være 
^let redueei t som i de forskjellige slags pidgins. Men disse 
pidgins er rudimentære særsprog som man maa holde ut fra fast 
organiserte sprog. 
Ethvert sprogs fonetik er særpræget. Ethvert sprog raader 
over en bestemt og begrænset række fonemer, hvis tal ikke er 
tilfældig, og disse fonemer staar altid i et visst forhold til hver¬ 
andre. Man tinder her igjen det samme træk som gaar gjennem 
hele sproget: et fonems eksistens er betinget av at det staar i 
niotsætning til de andre elementer inden systemet. Dette træk 
gjor det klart hvor alle elementer inden det fonetiske system er 
