i 
1923] UTVIKLINGSFONETIK. 5 
fl’ Denne slutning stemmer med det resultat iitviklingsfonetikkken, 
1 eller den evolutive fonetik som fagmændene gjerne kalder den, er 
kommet til. Fortjenesten av først klart at ha vist dette tilkommer 
' den franske sprogforsker Maurice Grammont. Han gjorde det 
i sin doktoravhandling La dissimilation consonantique 
dans les langues indo-eiiropéennes et dans les langues 
romanes, som utkom 1895 (i Dijon). Grammont er en elev av 
I DE Saussure og likesom de Saussure’s geniale Mémoire er 
1 blit grundlæggende for forstaaelsen av systemets betydning, saa 
har Grammont s arbeide grundlagt den evolutive fonetik. Grammont 
! stillet sig det spørsmaal: hvorledes foregaar dissimilationen, og 
! hvorfor tar den netop den retning vi konstaterer i de bestemte 
I tilfælder; hvorfor blir f. eks. vulgærlat. peregrinu til pelegrinu 
og ikke til pereglinu? Svaret er meget enkelt, og han sammen¬ 
fatter det i den berømte sats: la dissimilation, c’est la loi 
du plus fort, dissimilationen er den sterkestes lov. Det vil si: 
naar dissimilationen finder sted, dissimilerer den fysiologisk sterke¬ 
ste konsonant den fysiologisk svakeste, medmindre den sidste er 
den psykologisk sterkeste. Finder dissimilationen sted i sidste 
tilfælde, vendes den om, saa altsaa den psykologisk sterkeste 
beholdes. Grammont undersøker saa de forskjellige konsonant- 
stillinger og sætter op tyve hovedformler for dissimilations- 
tilfældene. Det vilde fore foj* vidt at gaa ind paa dem her. 
Men jeg vil gi nogen karakteristiske eksempler. Jeg hai* nævnt 
pelegrinu. Det er velkjendt aten intervokalisk konsonant er svak, 
og den dissimileres her av den fysiologisk sterkeste, som tilhører 
en tautosyllabisk konsonantgruppe i tryksterk stavelse. Et andet 
paralelt eksempel er vulgærlat. palafredu av parafredum 
{Grammont’s 4de formel). Andre karakteristiske eksempler er 
spansk marmol, arhol, carcel. Her dissimilerer implosiv, 
I d. V. s. stavelsesendende, tryksterk konsonant en stavelsesendende 
trykløs. Den fysiologisk almindelige dissimilation har altsaa 
I fundet sted i spansk, og vi finder den igjen i det engelske ord 
corner, uttalt dialektisk kgrner, laant baade til irsk og vælsk 
i formen kornel. Men i det vulgæi^norske halber er dissi¬ 
milationen vendt om fordi endelsen -er er psykologisk meget 
sterk. 
Grammont’s synsmaater fik voldsom motstand og blev slet 
r ikke forstaat. Men hovedresultatet staar fast og slaar til hvis 
man forstaar at bruke det, hvad enten det gjælder dialekter i 
Indien eller i Nord-Irland. Ingen av Grammont’s motstandere 
