6 
alf sommerfelt. 
[Nr. 5 
fæstet sig ved hovedprincippet, men de anførte mængdei av 
eksempler mot ham som skulde velle hans teori. ^Han samlet 
dem (Revue des langues romanes L, ss. 273—310) og 
viste at man kunde bevise dissimilationen udelukkende ved hjælp 
av disse eksempler. Det var ikke langt fra at man mistænkte 
Grammont for at tro at hans tyve formler hadde en slags magisk 
hetvdning. En bekjendt fransk romanist brukte saaledes som 
trumf mot ham at han hadde fundet en 21de formel. Ta et 
spiller selvfølgelig ingen rolle og beror udelukkende paa tallet 
av de forskjellige konsonantstillinger. Og heller ikke al e de 
tilfælder som Grammont antok var dissimilation, var det virke ig. 
Det viste Grammonts samtidige og ven, Antoine Meillet, ogsaa 
en elev av de Saussure. 
I kontaktgrupper av konsonanter som har visse elementer 
tilfælles, hadde Grammont antat dissimilation efter den gamle 
opfatning, saaledes naar lat. an(i)}na er bht til alma i flere 
romanske sprog og dialekter. I en artikkel som utkom 190 
(Mérnoires de la Société de Linguistique, XIl,ss.l4 
viser Meillet at man her staar foran et ganske andet princip. 
Ved dissimilation søker man at undgaa at gjenta to ganger den 
samme artikulation i umiddelbar nærhet. Men ved det nævnte 
eksempel alma er princippet helt forskjellig. Her har man 
undertrykt det nasale element i n og har gaat direkte til l over 
rnellemieddet d, for at faa den stabile gruppe dm-. Meillet 
kalder dette utviklingspnncip differentiation, som følgelig ei det 
motsatte av assimilalion. Differentiation skyldes altraa den 
ubevisste frygt for assimilalion og er, som jeg sa, principielt 
helt forskjellig fra dissimilation. 
Jeg behøver ikke at fremhæve betydningen av denne op- 
dagelse, som kanske er den vigtigste i den evolutive fonetik uæst 
efter den som gruudet hele videnskapen. Differentiationen ei¬ 
et utslag av systemets kraft, av dets reaktion overfor foran¬ 
dringer. Det er altsaa et bevarende princip som selv blir aarsak 
til forandring. Dette er meget karakteristisk for de vekselvirk- 
ninger vi konstaterer i sprogutviklingen, de aktioner og reaktioner 
vi stadig staar overfor. .• r i 
Differentiationen lar sig ikke indeslutle i saa faste formler 
som dissimilationen. Dertil er den for vid i sit princip. Men 
vi liar dog en række hovedtyper, og jeg skal nævne et par 
eksempler. Vi ser saaledes stadig hvordan konsonanter som 
har spirantiske elementer tilfælles, ditferentieres. El eksempel 
