1923] 
UTVIKLINGSFONETIK 
9 
Av denne art er de almindelige principper som behersker 
den fonetiske utvikling. En hel del er det lykkedes forskningen 
at bestemme. Grammont og Meillet har utgit en række betyd- 
ningsfulde arbeider, Gauthiot, hvis død er et av de største tap 
. sprogvidenskapen har lidt under krigen, har behandlet utlyden 
(La fin de mot en indo-européen, Pai'is 1913), og Juret 
har anvendt utviklingsfonetikkens grundsætninger paa den latinske 
sprogutvikling (Manuel de phonétique latine, Paris 1921), 
jj Jules Bloch paa indisk sprogutvikling i sin studie over marathi- 
sproget (La formation de la langue marathe, Paris 
1915—19). 
Jeg skal bare gaa ind paa ett av de øvrige almenfonetiske 
principper, segmentationen, hvis karakter den franske romanist 
Millardet har utforsket i et grundlæggende arbeide; Études 
de dialectologie landaise. Le développement des 
phonémes ad d itio n n e 1 s, hans doktoravhandling, som utkom 
1910 (i Toulouse). 
1 alle sprog ser man hvordan der utvikler sig et nyt fonem 
mellem to andre, eller hvordan et fonem saa at si deler sig op 
1 to, og man har talt om indskud, om protese og epentese o.s.v. 
Denne utvikling forklares av artikulationsbevægelsenes alminde¬ 
lige mangel paa samtidighet. Artikuiationen av ethvert fonem 
frembringes av et kompleks av artikulationsbevægelser hvis 
samtidighet i regelen bare er tilnærmelsesvis. Under indflydelse 
av det følgende fonem kan en artikulationsbevægelse foregaa 
hurtigere end en anden, saa likevegten inden fonemet blii- brutt. 
Slutten av fonemet blir da forskjellig fra den foregaaende del, 
og der danner sig saa en kime til et nyt fonem, et tillægsfonem. 
Denne kime kan være uten betydning og bare gaa ind under 
fonemets svingningsbiedde, dets slingringsmon, som Broch og 
Selmer kalder det i sin fonetik. Men en dag kan det ta fast 
form og differentiere sig ut fra det foregaaende, takket være 
indflydelse fra de variable omstændigheter som sprogforandrin- 
gene skyldes. Da staar den nye form der. Jeg vil belyse dette 
med et eksempel. Det er velkjendt at -mt- har utviklet sig til 
-mpt- i latin i tilfælder som emptus, sumphis. Her har stemme- 
baandsvibrationene i m stoppet litt for tidlig under indflydelse 
fra den følgende t. Saa har den en dag tat fast form som p, 
idet ganeseilet har lukket sig allerede før fen. Lignende eksempler 
har vi i gammelnorsk og i en mængde andre sprog. Et andet 
karakteristisk eksempel har vi i den bekjendte overgang av i.-e. 
