32 
V. M. Goldischmidt, H. H. Graii, Guldberg, Heegaard, Hessel- 
berg, Holth, D. Isaaohsen, Johanneissen, A. Kjær, Koht, Kolsriid, 
Koinow, Larsen, Liestøl, Marstrander, Messel, Morgenstierne, 
Motzfeldt, Mowinckel, Munster, Nielsen, Olsen, Qvigstad, Rygg, 
Schencke, J. Sclietelig, Schjelderup, E. Schrelner, Scliroeter, 
Sebelien, Seip, Seippel, Selmer, Sonimerfelt, Stang, Størmer, 
Sæland, Vegard.) 
1. Præses ønsket gjestene Yelkonnnen i møtet. 
2. M e i 11 e t holdt et foredrag: Du caractére des noms ab' 
straits en indo-eiiropéen. roredragshoideren fremholdt, at for 
at forstaa den nølagtige værdi av ordene i et førhistorisk sprog 
niaa man klargjøre sig civiliisation og mentalitet hos de men¬ 
nesker isom talte sproget. 
Indoeuropæisk hadde abstrakte substantiver i stort tal. Men 
disse abstrakter var ikke bare prædikative isubstantiver, saa- 
danne som Jespersen taler om fra moderne sprog i sin gramma- 
tikens teori. De mennesker som talte indoeuropæisk, forstod 
under de nævnte substantiver aktive kræfter, i besiddelse av 
egen niagt, kræfter som kunde gjælde som guddommelige. 
En ord-rot forsynte sproget med verbale former, som blev 
brukt til at uttrykke kjendsgjerninger der foregaar. En rot 
»wek-« gav saaledes verbumsformer som uttrykker »han taler«, 
»han sa«, »han har talt« . . . Men tar man for sig den samme 
rot under nominal (su])stantivisk) form, da opfattedes den som 
en kraft: veda-sanskrits vak betyr ikke »stemme« eller »tale« 
som det tilsvarende latinske iidx; det er en kraft, og en gud¬ 
dommelig kraft. 
Derfor er disse rot-substantiver ikke av intetkjøn. Intet- 
kjøn (neutrum) betegnet livløse gjenstander. De nævnte sub¬ 
stantiver er av hankjøn og hunkjøn, det vil si de betegner noget 
levende (animé). Ordet vak i sanskrit er hunkjøn. 
De skikkelser som i Avesta omgir iguden Ahura Mazda, er 
ikke personificerte abstraktioner. Det er mæ^gtige kræfter, 
aktive i sig selv. 
Venus er et ord dannet som abstraktet genus, som er intet¬ 
kjøn. Men det som man forstod ved Venus, er kjærligheten 
opfattet som aktiv kraft. Det er dette som forklarer at ordet 
er hunkjøn. Denne ældre opfatning er blit mere og mere per- 
sonificert — mens de saakaldte nomina actionis blev til ab¬ 
straktene av modern type. Endnu for latin gjaldt at »idéene« 
var kræfter som i virkeligheten handler ut fra egen niagt. 
