111 
læiiger end til det 16de .aarhundrede. Plan likte ikke at begynde 
niiidt inde i en sak; hans argnmenter var saa besynderlig fast 
saninienkjedet, at der ikke blev rigtig orden deri, om ikke alt 
kom med i den rette rækkefølge. 
]\lan sa ogsaa i medicinske kredser, at Winge hævet de¬ 
battene op i et meget høit plan. Han nød som følge herav stor 
autoritet, selv om de mere temperamentfulde opportuniister ikke 
altid fulgte hans raad. 
Der er neppe ncgen som fra hans mund har hørt nogen 
bemerkning om motstandereis person — han var selve saklig- 
hetens idé, samtidig som han, gjennemglødet av indre varme, 
kunde være en ganske utrolig seig, intens agitator for de 
interesser som hadde fanget ham. Naar han talte om psykiatrisk 
cg anden medioinsk sakkyndighet —• og gm det uværdig lave 
nivaa hvorpaa mange sakkyndige etklæringer stod — da sparte 
han saavisst ikke paa de sterke venidinger. Han hadde logikens 
og de langsigtige idéers lidenskap — var meget harm over al 
administrativ opportunisme — tordnet kraftig løs mot de usak- 
kyndige sakkyndigeis metafysiske ordgyderi — holdt gjerne 
foredrag om den humbugmæssige skinløsning av dette eller 
hint vanskelige politiske problem, o.s.v. Var han irritert iblandt 
—■ hvilket dog ikke varte mange sekunder — gjaldt det regel- 
mæssig et eller andet der krænket hans fint senisibiliserte logiske 
sans: en uklar indvending mot hans bevisførelse, et uredig vidne- 
utsagn, eller noget andet lignende vrøvl. 
Winge var vel ikke egentlig nogen naturforsker. Han har 
skrevet endei mindre medicinske avhandlinger — om daudedvale 
og uppliving, cm infantile nevroser, om de p.aa alkoholmisbruk 
beroende sygdcmmer i nervesystemet, o.s.v. Disse smaaskrifter 
har dog neppe nogen væsentlig betydning, om end de har 
skolet forfatteren i sans for naturvidenskabelig problemstilling. 
I grunden var han langt mere tænker end iagttager; men det 
rike naturvidenskabelige empiriske kundskapsstof, han raadet 
over, kom hans tænkning til gode paa mangfoldig vis. Han 
talte med adskillig haan om den metafysiske taake der hadde 
bredt sig utover sindssykeretten og andre saker livets praksis 
bragte ham i berøring med. Jeg skulde nok tro, at man uten 
stor overdrivelse maatte kunne si cm Winge, at han hadde ret 
ordinæie sanser og snarest litt klodsede hænder, men en lysende 
klar sjæl, hvor det gjaldt de allerhøieste aandelige direktiver. 
