126 
Den gTiper aldri for langt. Og dog er den i all sin store for¬ 
siktighet preget av den fine fantasi som alene en høit kultivert 
forskerevne har, og isom iimeikelig gjør verket så levendo. 
Diskusjonen bærer preg av sterk respekt for hvad det før 
er sagt og tenkt om tingene. Istedenfor betegnelsene eldre og 
yngre stenalder innfører Gjesising betegnelseme veidetid og 
akerbrukstid. Han ser hele forløpet av Rogalands stenalder som 
et sammenstøt mellem veidekulturen og akerbrukskulturen, soni 
kan avleses i otdsaiksmaterialet og som .har ført til en gradvis 
forandring av levevis. Gjessing mener at denne forandring er 
foregått innenfor samme folk, og skyldes videre rekkende hn- 
pulser, og han tror ikke på nogen innvandring av vesentlig nye 
Mkeelementer. 
Jo mere man leser dette arbeidet, des mere merker man 
at det bakom det meget beskjedne ytre ligger et eget stilferdig 
liv, en rolig 'styrke og en harmonisk og saklig grundighet. 
»Rogalands stenalder« er et av de betydeligste arbeider vi har 
i hele den norske arkeologi. 
Det andre området hvor Helge Gjeissing gjorde en meget 
personlig innsats, er hans OTkeologiske bygdebeskrivelser. Da 
Gjessing kom til Universitetets Oldsaksamiling fikk han som sitt 
særlige arbeidsområde Sørlandet, med Lista som utgangs¬ 
punkt. Han utførte her år om annet en hd rekke underøøkelser 
hvor hele hans soignerte arbeidsmetode fikk sin fulle utfoldelse. 
Senere utstrakte han undersøkelsene til lengre øst, helt op til 
Tvedestrandskanten, slik at han efterhånden arkeologisk kartla 
hele Sørlandets kystområder. Han stod i dette arbeidet frem¬ 
deles da døden tok ham vekk fra det. Listas forhistoriske tidei. 
som skulde blitt et nytt hovedverk av ham, forblev desverre 
uskrevet. rorarbeidene finnes, og vi kan se det vilde blitt et 
nytt bidrag til norsk arkeologi av stor betydning, bygget på 
en rent personlig kunnskap om gårdene og fortidsminnene, og 
begges gamle sammenhørende historie. De bygdebeskrivelser 
Gjessing fikk ferdig var følgende: Setesdalen (1919), Austagder 
(1923) og Vestiagder (1924), og utenfor disse områder studien 
over gammel bosetning i Lunde i Telemark (1924) og bygde- 
beskrivelsøn over Bærum i Akershus (1920). 
I disse bygdebeskrivelsene er det ikke bare tale om sten¬ 
alder, men her mønstres alle arkeologiens resultater, forminskes 
ned til en liten håndbok i arkeologi i bygdens egen ramme. 
