127 
Det er jo som regel et stofl* ,soni ikke innbyr til problemforsk- 
ning, fordi det bare er (stilt en bestemt opgave, den å fortelle 
om bygdens oldfimd og fortidsminner. Gjessing har derfor 
heller ikke gått utenfor denne opgaven, han har iså å si skrevet 
nt fia bygdens krav og 'syn. Alle hans bygdebeskriveiser har 
denne respekt for opgaven, og det var noget av det samme som 
gjorde at Gjessing hadde sådan iitmerlvet pfosisjon utover lands¬ 
delene. Disse avhandlingene er preget av en rolig, behersket 
vaiane, ^stoffet blir ikke tørt eller hårdt, det får selv i de minste 
former virkelig liv. 
Bare ved boken om Setesdalen forelå en virkelig naturlig 
avgrenset opgave, men her var på den andre isiden plassen be¬ 
grenset. Allikevel er Gjessings avhandling blitt meget verdifulJ 
også videnskapelig ved at dein trekker inn i undersøkelsen de 
gamle gårdnavnelag og 'Søker å finne en naturlig sammenheng 
melleni dem og fortidsminnene, navnlig de store gravfeltene. 
Gjeissing påviser hvordan det i Setesdalen syneis å måtte være 
samtidighet mellem gTavfeltene og navnelaget på -land, og at 
man hermed må kunne tidfeste den første større bosetningen i 
Setesdalen til yngre romersk tid og folkevan^dringstiden, altså 
4de—5te årh. e. Kr. — Gjessings forutsetninger og hans egne 
tilbøieligheter lå nettoip nær op til stedsnavnforskningens sam¬ 
hørighet med arkeologien. Han tar dens resultater med i de 
andre bygdebeskrivelsene, hvor han for øvrig uten videre godtar 
Magnus Olsens datering av rin-niavnene til det siste førkristelige 
årtusen, til yngre bronsealder og keltiisk tid. 
En side av hans bygdebeskriveiser imå også nevnes, den at 
de nettop på grunn av hans eget undersøkelsesarbeide inneholder 
så meget nytt og upublisert niateriale. Det gjelder f. eks. Lunde 
i Telemark, hvor vi for første gang finner beskrevet den aldeles 
merkelige og meget viktige heiliemalingen fra Honningen, som 
Gjessing selv har undersøkt. 
I denne oversikt må også medtas Helge Gjessings utmerkede 
og omhyggelige historikk over norsk arkeologisk forskning i 
Historisk forenings 50-årsskrift (1920). Den er tung av stoff, 
men på ingen måte overlesset eller kjedelig. Den er meget fast 
i sin form, skrevet ut fra hele Gjessings rolige sympati med 
en analytisk videnskaps klart avgrensede opgaver. 
Norsk arkeologi har i løpet av det siste tiår mistet mange 
gode menn, men intet tap har vært smerteligere og mere 
