329 
Eventyrlystent som vårt folk er, skulde man tro, at aWe 
disse beretninger som våre sjøfolk kom med, om alt livad de 
hadde sett og oplevd i tropene, måtte virke smittende, måtte 
vekke lysten hos en og annen til å dra ut på forskerferd. 
Når dette ikke er skjedd, så er vel grunnen den, at våre 
kulturehe institusjoner er meget unge oig ikke har vært økono¬ 
misk således situert, at de har kunnet ofre penger på denne 
konto. 
Hele Carl Lumholtz’s liv forteller osis jo dette med all 
ønskelig tydelighet. 
Her hadde vi mannen som satt inne med alle mulige be¬ 
tingelser for å kunne yde det ypperlige på tropeforskningens 
område. 
Han brente av begjærlighet for å komme avsted. Og denne 
brand sluknet aldri hos ham. Motgang og lidelser tok ikke 
motet fra ham. Like til sine siste år hadde han kun det ene 
mål for sitt liv å utforske tropene. 
Men her hjemme møttes han kun med liten forståelse av 
at dette var noget å Idve for. 
Og ennu mindre grunn syntes nok de fleste man hadde 
til å gjøre økonomiske ofre i dette øiemed. 
Det er utvilsomt grunnen til at vårt folk har ydet så uhyre 
lite på tropeforskningens område. 
Og slik gikk det også med Carl Lumhcltz. Han hadde visst 
intet høiere ønske enn at hans forskningsferder skulde først 
og fremst komme hans eget land til gode. Han kjempet for 
å få de nødvendige midler her hjemme; men han fikk dem ikke. 
Ingen som har studert Carl Lumholtz’s liv og verker kan 
være i tvil om at han satt inne med sjeldne evner som trope- 
forsker. 
Man må først og fremst være i besiddelse av en ubetvingelig 
energi. Man må ikke gi tapt fordi om man rammes av ond¬ 
artede og fremmedartede sykdommer. 
Man må være uhyre niøisom og ikke ha nogen fordommer 
hvad mat og drikke angår. Lurnholtz måtte både venne sig til 
å drikke skiddent vann og han måtte venne sig til å spise de 
innfødtes kost, som ofte ikke bestod av annet enn larver, snegler, 
slanger og mange andre for oss uappetittlige dyr. 
