130 
Man må ikunne tåle både voldsomme strabaser og de vold- 
somste klimatiske forandringer. 
Man må ikke være redd for å være alene sammen med folk 
som er profesjonelle menneske-etere, som intet høiere ønske har 
enn å spise hvit manns kjøtt. Man må venne sig til å sove 
selv om man utelukkende er omgitt av slike folk. 
Når ens trofasteste venn iblandt de sorte, når den som 
man setter all sin lit til plutselig sier: nei nu må jeg få lov til 
å gå foran dig og han så på spørsmålet: hvorfor det? får til svar: 
jo jeg føler slik en umåtelig lyst til å slå dig ihjel og spise 
dig op når jeg ser dig foran mig — når det er slike folk man 
skal omgåes til dagligdags, da kan livet ikke være så svært 
hyggelig synes det mig. 
Men slike folk var det Lumholtz måtte leve sammen med 
under sin første store ferd til Australia. Og ikke nok med det. 
Efter å ha vært i Australia en lengre tid besluttet Carl Lum¬ 
holtz sig til å leve ganske alene sammen med disse folk. Granske 
alene. Ingen hvit mann til hjelp og beskyttelse. Tanken høres 
jo næsten vanvittig. 
Og man må spørre: hvorfor gjorde han øgentlig det? Ellers 
pleier jo de reisende i disse trakter å reise med en hel garde 
om sig til forsvar. 
Lumholtz hadde utvilsomt i disse første år i Australia 
undergått, om jeg så må si, en forvandling. Og det var denne 
forvandling som gav foranledningen til hans beslutning om å 
leve ganske alene sammen med de innfødte. 
Lumholtz hadde fra sine barneår vært en stor elsker av 
naturen. Alt levende elsket han, og han tilbragte både vinter 
og sommer sine lykkeligste stunder ute i naturen. I skoleårene 
var det fremfor alt zoologien som han følte dragning mot. 
Men han følte også meget tidlig en ubendig trang til å se 
sig om i verden. Han vilde ikke dø uten å ha sett hele verden, 
skriver han engang. 
Og det var denne hans redsetrang i forbindelse med hans 
store zoologiske interesser som gav anledning til hans første 
forskerferd. 
Det var professorene Robert Collett og Ossian Sars som fikk 
i stand hans første ferd. 
