144 
jeg saa maa uttrykke mig, foreløbig begravet i et universitets¬ 
program (fra f 867), som i de første aar ikke tiltrak sig irogen 
større opmerksomhet. LoAvtlriair Bell og Akerman kjendte 
saaledes i 1871—72 ikke noget til Giddberg-Waages litt ældre 
t e 0 re tiske stu dier. 
Akerman hadde en merkelig evne til at trænge ind i sakens 
kjerne, og da Irans avhandlinger ogsiaa var letlæste og form- 
fuldendte, tiltrak de sig en betydelig opmerksomhet rundt om 
i verden. Hans publikationer blev i stor utstrækning oversat 
til engelsk, tysk og fransk. 
Allerede i 1875 blev han valgt som æresmedlem av The 
Iron and Steel Institute of Great Britain, og han fik dette 
instituts Bessømermredalje i guld i 1886. 
Kiichard Akermans far, den i sin tid meget bekjendte berg- 
mand Joachim Akerman —■ en nær ven av Berzelius — hadde 
i 40 aar været medlem av Svenska Vetenskapsakademien, da 
Richard Akerman blev indvalgt (1875) som medlem, og denne 
sidste sat som medlem i 47 aar. Fader og søn var saaledes 
uavbrudt medlem av dette akademi i ikke mindre end 87 aar, 
fra 1835 til 1922. Det kan Irer indskytes, at man i det Svenske 
Vetenskapsakademi allerede forlængst har oprettet en klasse for 
»ekoncmiska vetenskaper«, og herav utskiltes for 20 aar siden 
en særskilt klasse for »tekniska vetenskaper. 
T vort Videnskapsselskap blev Akerman indvalgt i 1892. 
Ovenfor har jeg næsten udelukkende fæstet mig ved Richard 
Akermans indsats som forsker. Han var desuten en ganske 
usedvanlig fremstaaende lærer, med et klart, koncist og livlig 
sprog. Hans forelæsninger var ikke overlæsset med mindre 
væsentlige detaljer, men han holdt sig til de store linjer. 
Efter gammel svensk skik bandet han forfærdelig, ogsaa paa 
kateteret, og hver enkelt hovedsats blev gjerne ledsaget av en 
svor dom, des kraftigere, jo vigtigere saken var. Saa visste 
hans tilhørere, Irvad man særlig rrraate lægge sig paa minde. 
Jeg haaber at man ikke finder det ubeskedent, orn jeg i 
denne mindetale ogsaa indfletter nogen bemerkninger om Aker¬ 
mans indflydelse paa min egen forskergjerning. 
Da jeg i 1882—83 gik gjennem bergskolen i Stockhohri, 
med Akerman som min hovedlærer, blev jeg straks opmerksom 
paa den derværende store samling av krystalliserte slagger. 
Jeg fik Akermans tilladelse til at benytte denne samling til 
