91 
livlig, alsidig spillende aand, interessert paa alle de forskjellige, 
vekslende omraader som den hadde hat føling med i en række 
land og under skiftende, interessante forhold. At høre Jagic 
foita^lle, pii\at eller i forelmsninger, var ikke bare en fornøielse, 
smittet som man hlev av hans muntre hnmor, hans stemnings- 
fylde; det blev ofte til en hel oplevelse — levende historie, som 
det altid gav, levende tidsbilleder i alle mulige facetter, fra det 
lille intime hverdagsliv i familien eller blandt geistlige i den 
lille kroatiske provinsby, op til aandslivet i Petrograds, i Berlins, 
i W iens videnskabelig og politisk ledende kredser. 
Søn av en liten smaaborger i den lille kroatiske by Varazdin, 
kunde Jagic endnu fra skoledagene i Agram fortælle om episoder 
fra den bekjendte bevægede tid da Kroatien reiste sig paa 
Habsburgs side til kamp mot Kossuths ungarere; han husket 
kroaterbanen Jelacic s brokete opbud leiret omkring byen i sine 
maleriske nationaldragter. Han gjennemlevet alle de underlige 
faser i Franz Josephs lange regjeringstid — i sin modne alder 
selv benyttet som medlem av det østerrikske Herrenhaiis, som 
fagmand og ekspert ved saa mangt »slavisk« og balkansk spørs- 
maal. Og han oplevet endnu den store verdenskrig, som pro¬ 
fessor emeritus i Wien, overlevet den gamle keiser, saa det 
Habsburgske monarki styrte i grus og austro-slavismens planer 
veires hen i taaker, saa Wiens berømte lærdomssæter, universi¬ 
tet og akademi, dem han selv hadde prydet gjennem lange aar, 
kjæmpe med trykkende fattigdom, likesom ute av stand til at 
finde en værdig efterfølger for ham, derfor stadig endnu henvist 
til den gamle forsker for at faa de nødvendigste løpende saker 
besørget. 
Jagic fik altsaa sin første undervisning i Agram (Zagreb), 
tanken var oprindelig at gjøre ham til katolsk geistlig, men hans 
anlæg og evner lot snart forstaa at marlet maatte ligge i en 
anden retning. I Wien studerte han hos den berømte slavist, 
sprogfoiskeren Miklosich, som vistnok straks fik hans lysende 
evner paa det rene og vel noksaa snart fæstet opmerksomheten 
paa ham som en mulig arvtager til den lærestol i Wien som han 
selv hadde gjort til det ærefulde centrum for slavisk videnskap. 
Men Jagic skulde gjennemleve meget før han kom dit. Han 
lægyndte som gymnasieprofessor i Agram; og for den nationale 
7 
