94 
»Grundriss«, som mine herrer kjender. Det store første bind, 
av Jagic selv, er et historisk overblik over hele den slaviske 
filologis historie, men dermed tillike et overblik, som ingen kan 
gaa forbi som overhodet vil ha indblik i slavisk a a n d s 1 i v 
i det hele, især kanske fra anden halvdel av nittende aar- 
hiindrede. 
I Wien gik altsaa Jagic ind i Miklosiclks stilling, organi¬ 
serte ved universitetet et fortræffelig slavisk seminar, arbeidet 
en lang aarrække i en mindre kreds av fæller paa slavisk om- 
raade, en større kreds av kolleger paa alle mulige andre felter, 
_ og som sagt stadig i livligste berøring, først og fremst med 
Rusland, men ogsaa med hele den øvrige slaviske verden. Wien 
var jo alt fra før centrum for slaviske studier, — saavel i naturlig 
følge med det habsburgske monarkis sterkt slaviske karakter, 
som ut fra de dygtige repræsentanter i slavisk forskning som 
Donau-byen alt længe hadde hat. Det er et interessant tilfælde, 
at de tre fremragende repræsentanter som gjorde Wien saa 
berømt som saadant centrum, særlig for, slavisk filologi, alle 
er sydvestslaver; Kopitor og Miklosich slovener, Jagic kroat, 
men av den slovenerne nærmestliggende nuance. Denne til- 
fældige kontinuitet avspeiler en indre kontinuitet, som Jagic 
selv, med sin historiske sans, aldrig forsømte at fremholde. 
Den gav ham likesom det haandgripelige grundlag for den aldrig | 
svigtende interesse og likefrem pietet hvormed han altid, gjen- | 
nem utgivelse av kildemateriale — f. eks. brevvekslingene mel- ^ 
lem de ledende aandskræfter i den »slaviske gjenfødelse«, av | 
største værdi netop for grundlæggelsen av slavisk filologi • 
og gjennem avhandlinger kastet lys over den indre aandelige | 
sammenhæng og utvikling i de strømninger, der ligger som 
substrat under det vi kalder »slavisk filologi«. Denne er nemlig 
— som vel al filologi og videnskap ved nærmere eftersyn, men 
slavisk filologi for mit øie i særlig grad — karakterisert av, 
gjennemtrængt av, farvet av de store, mere eller mindre ube¬ 
visste stemningsbølger eller almenstrømninger i det nyere 
Europas aandsliv, som dels direkte, dels indirekte gir sin skif¬ 
tende farve ogsaa til saa meget andet av det som optar vor aand 
— vort samfundssyn, vore religiøse forestillinger, vor historie- 
opfatning, vore moralnormer —disse store stemningsbølger som 
vi kalder f. eks. Weltschmerz, rationalisme, romantik, realisme, 
— for at peke paa nogen av dem. Jeg vet ikke hvor klart Jagié 
