1924] 
DE FÆRØISKE TONELAG. 
7 
som enstavelsestonelaget i fær. fjødlun. Men når Hægstad 
(ibid.) antar at de nye „svivande tviljoder“, hvor snart diftongens 
^første, snart dens annen komponent opviser den sterkeste dy¬ 
namiske aksent, skulde være skyld i denne musikalske 
svevende usikkerhet i tonelagene, tror jeg at han tillegger den 
dynamiske kraftforskjell mellem diftongens to komponenter altfor 
stor betydning; smlgn. hertil S. 67 anm., hvor han øiensynlig 
under tvil fordeler diftongene på to grupper med henholdsvis 
[[første og annen komponent sterkest i dynamisk henseende. 
Elter de erfaringer som jeg har gjort på andre germanske dia¬ 
lektområder — de nordfrisiske — som opviser analoge diftong- 
forhold, tror jeg med bestemthet å kunne si at denslags 
svevende diftonger visstnok vil kunne utviske og forkludre 
opfattelsen av k langfar ven i lydkomplekset, men på selve 
tonehøiden, melodiføringen, d. v. s. tonelagene har de neppe 
noen større innflytelse. Jeg er likeledes utilbøielig til å tro at 
den færøiske setningsaksent, som av Hægstad antydet (S. 71), 
skulde ha noen overveiende stor innflytelse på den isolerte (leksi¬ 
kalske) ordaksent. 
Setningsaksenten, likesom i det hele tatt setningsfonetikken 
er et meget vanskelig og hittil for de fleste dialekters vedkom¬ 
mende lite utforsket område som man først hør ta op til drøf¬ 
telse når de primære, isolerte fenomener foreligger klart analy¬ 
sert og belyst; dog er det selvfølgelig meget godt mulig at den 
av Hægstad hevdede påstand ved fremtidige masseundersøkelser 
kan vise sig å være riktig. 
Vi kommer nu til Amund B. Larsens behandling av de fær. 
tonelag. Arkiv XXV, S. 79 ff. — Også Larsen mener under et 
ophold på Færøiene 1903 å ha konstatert tilstedeværelsen av to 
forskjellige tonelag, av hvilke det dobbelte (aks. 2) efter hvad 
han (1923) skriftlig meddeler, var meget lik det østlandske. 
Denne siste påstand kan jeg ikke være enig med ham i, som 
det vil fremgå av den senere redegjørelse for kurvematerialet. 
Jeg kan heller ikke få denne påstand til å rime med det av 
Larsen S. 81 anførte, høist interessante fenomen at en ung 
Stavangermann på et halvt års tid „hadde lært at tale færøisk 
til sådan fuldkommenhet, at man ikke kunde høre at han ikke 
var indfødt.“ Den omstendighet at en vestlending og da speci- 
elt en Stavangermann på så kort tid tilegner sig det fær. sprog, 
skulde vel nærmest tyde på at den fær. musikalske aksent op- 
viste store overensstemmelser med den vestlandske, og da i 
