8 
ERNST W. SELMER. 
[Nr. 1 
første rekke med Slavangersk? Gfr. herlil Hægstads bemerkning 
S. 68: „Det {[o: fær. tonelag] fell saman med mit eige tonelagj 
(fraa Vestlandet), naar ikkje anna er sagt.“ — Jeg er i den 
heldige situasjon å være i besittelse av et meget fyldig kurve- 
materiale til Slavangerdialekten, optatt efter samme prinsipper 
og i det vesentlige med samme ordforråd som mine tidligere 
arbeider over Kristiania- og Bergensmålet og planlagt som et 
ledd i Larsens studier over Stavangermålet. I et kort foredrag 
på Bymålslagets årsmøte 1922 demonstrerte jeg enkelte av de, 
mere interessante og karakteristiske kurver som på mange 
punkter for enkelttonelagels vedkommende opviser visse likheter 
med det færøiske. — Dr. Larsen kommer til samme resultat 
som Hægstad, nemlig at han i mange tilfelle ikke kunde hen¬ 
føre et ord til noget av tonelagene og at hans bestemmelse av 
et ords tonelag den ene gang blev motsatt av den han satte 
den annen gang. Likeledes skylder han (S. 81) — og følges her 
sem ovenfor nevnt av Hægstad — på setningsmelodien som 
tvinger ordtonen til å bevege sig snart op og snart ned, hvorved 
de fær. tonelag får en „fremmedartet forvridnmg og forklædning . 
Særlig stor synes usikkerheten å være i flerstavelsesord, speciell 
de med efterhengt artikkel i oblikve kasus. 
Med disse forarbeider som grunnlag og nærmest på op' 
fordring av Dr. Amund B. Larsen har jeg så foretatt en rekkr 
eksperimentelle undersøkelser og målinger av de lær. tonelag 
Apparatene — kymografion og Meyers tonehøidemåler — vai 
de samme som anvendtes ved Kristiania- og Bergensundersø 
keiserne, og forsøksanordningen avvek ikke synderlig fra den 
disse verker skildrede. Forsøkspersonen var den unge færøiske 
filolog Chr. Matras som studerte ved vårt universitet vårseme 
stret 1923. For den store elskverdighet og beredvillighet mer 
hvilken han stillet sin kostbare tid i disse undersøkelsers tje 
neste bringer jeg ham herved min beste takk. — Det kan kanskj( 
synes litt magert å bygge på uttalen hos en filolog som mai 
kunde mistenke for å ha resonnert over aksentfenomenene, o^ 
hvis melodiføring derfor muligens vilde være preget av no( 
karrikert eller tilgjort. Jeg tror å kunne si at denne fare ei| 
utelukket. Til alt hell gikk nemlig hr. Matras’s interesser, efte 
hvad han meddelte mig, ikke i den grad i utpreget fonetisk ret 
ning at det kunde være å befrykte at han var „part i saken“ 
