14 
ERNST W. SELMER. 
[Nr. 1 
Som det fremgår av ordningen av eksemplene, tar vi først 
for oss ord, hvis annen stavelse er fremgått av oprindelig sla- 
velsesdannende -r, herunder også innbefattet N 21 pæafur^ hvor 
man vel er berettiget til å ansette en nogenlunde analog utvik¬ 
ling av endelsens it. Dernæst følger et neutrum med efterhengt 
artikkel, et kompositum samt et trestavelsesord. 
Vi begynner også her med de eksempler, hvor kurveforløpet 
hviler på et forholdsvis sonort substrat. I N 3 og de følgende 
ord konstaterer vi en eiendommelig forskjell mellem anlydende 
og utlydende -r; det sistnevnte er stemmeløst, i motsetning til 
N 8, hvor omtrent bare den siste halvdel var det. Derimot er 
det anlydende r helt stemt. I denne forbindelse vil jeg gjøre en 
liten ekskurs inn på urgermansk lydutviklings område. Så vidt 
jeg kan forstå, er vi berettiget til å dra visse slutninger av denne 
stemmeløse utlydende r (som for øvrig er gjennerngående også 
i de riksnorske optagelser). Denne stemmeløsbet er neppe å 
anse som et ungt sprogfenomen, men avspeiler sikkert eldre til- 
stande. De fleste germanske utlydslover må rimeligvis betraktes 
i forbindelse med en „d esonorisering“ av de utlydende elementer 
i del angjeldende ord; denne desonorisering er det første tegn 
på begynnende „forvitring“ og bortfall av lyd. Eksperimental- 
fonetikken bør ha sin opmerksomhet henvendt herpå, da man 
på denne måte i en rekke tilfelle vil kunne gi en temmelig sik¬ 
ker prognose av en bestemt dialekts fremtidige utvikling. På 
den annen side vil man ofte kunne legge merke til hvorledes 
et sprog hvor forvitringen allerede er så langt fremskredet, at 
ordmaterialet vesentlig er reduceret til den monosyllabiske stamme, 
som f. eks. i engelsk, ofte finner et restaureringsmiddel i ut¬ 
preget og steik sonorisering av utlyden. — Når et urgerm. ~z i 
utlyd tapte sin sonoritet, vilde det bånd som for den auditive 
bevissthet knyttet det til sibilantkategorien (s), uvegerlig løsnes, 
og sprogfølelsen og uttalen vilde i intim vekselvirkning efter- 
hånden føre det over i „likvid“-kategorien, til å begynne med 
ikke helt frem til tungeslags -r, men til det spirantiske r (r), 
hvilket jo — som tidligere nevnt — er karakteristisk for færøisk. 
Hertil kan riktignok innvendes at fær. gjennerngående an¬ 
vender mere eller mindre spirantiske r, og altså ikke bare hvor 
de går tilbake på -r (<^ z). Men det skulde vel ikke være noe 
i veien for at dette nominativ-r på grunn av sin hyppighet på¬ 
virket artikulasjonen av det opr. germ. r, dersom da dette blev 
uttalt med tungeslag. Men ut fra sproghistoriske belraktninger 
